Андреа Кейн
Благословена жена

Превод от английски: Димитър Добрев, 2007

chitanka.info

За новите начала на всяка възраст, на всеки етап и за цялата надежда и обещания, които те ни представят.

С благодарност на следните хора:

На Американското професионално общество за насилието над деца (APSAC) заради тяхната отдаденост е проучването и отзивчивостта им към всички аспекти, свързани с малтретирането на деца: превенция, намеса и лечение. Чрез своята работа с медицинските, правните и полицейските власти, социалните служби и професионалните изследователи те осигуряват нужната помощ на жертвите.

На учителите навсякъде, както онези, които интервюирах, така и хилядите, които не успях, заради това, че отглеждат, обучават и защитават най-големите ни дарове — нашите деца.

На д-р Хилел Бен-Ашер заради медицинските консултации, давани с безпределно търпение и несравнима мъдрост.

И на най-великите ми вдъхновители — моето семейство. Вие сте пример за работа е екип и аз ви обичам.

1

14 април

Търговски център Лийф Брук

Уестчестър Каунти, Ню Йорк

Погрешно място. Погрешно време.

Тя трябваше да се разкара от тук.

Джулия изскърца със зъби докато се блъскаше в тълпата, сновяща напред-назад из търговския център. Проправи си път до вратата, водеща към дванайсет етажния паркинг. Претъпкано. Всички се бяха събрали за голямото откриване. Приличаше по-скоро на карнавал в Ню Орлийнс.

Идването й тук бе голяма глупост. Семейство Стратфорд бяха обградени от зрители, заобиколени от журналисти. А кметът бе постоянно с баща си и брат си — ясно послание, че Стратфорд представляваха един обединен фронт. Дори отчаянието на Джулия не бе достатъчно, за да й проправи път. Трябваше да намери друг начин.

Нямаше начин да се качи в асансьора. Там вече чакаше огромна опашка, а когато вратите се отваряха, Джулия виждаше, че асансьорите са претъпкани до горе. Стълбите не бяха по-удобни, но това бе единственият й избор. Тя се изкачваше от етаж на етаж възможно най-бързо, премигвайки, когато музиката на диджея разтърсваше бетонните стени и вибрираше през главата й.

Най-накрая тълпата започна да оредява, а музиката позаглъхна, когато тя се отдалечи от празненството. Беше адски разтревожена и разочарована. Ако подозренията й се окажеха верни, то времето й изтичаше. Трябваше да спре пясъка в пясъчния часовник.

Тя излезе от витата стълба на единадесетия етаж, където успя да заклещи колата си в единственото останало място за паркиране — далеч от врявата на откриването. Инстинктивно стисна ключовете си докато вървеше.

Изсвирването на гуми я накара да наостри уши.

Брадичката й се повдигна точно когато сребристият мерцедес профуча край ъгъла, връхлитайки върху нея със скоростта на светкавица.

Знаеше, че е неговата мишена. Знаеше и защо.

Предчувствието й се оказа правилно. И сега щяха да й затворят устата.

За миг тя замръзна на място и страхът я парализира. И изведнъж изчезна. Усети прилив на адреналин и се опита да отскочи.

Не успя.

Усети зашеметяващия удар и като в мъгла разбра, че лети във въздуха. Бетонният под се втурна да я посрещне.

Брайън, помисли си тя, а шиповете на болката пронизаха мозъка й. Кой ще спаси Брайън?

2

30 март

Пафкийпси, Ню Йорк

— Скъпа, сигурна ли си, че не искаш да останеш? — попита дъщеря си Мередит Талбот докато двете привършваха вечерното си кафе в уютната, подредена по домашному закусвалня. — Ще трябва да шофираш цял час до апартамента си. Утре е събота. Това означава, че баща ти няма да преподава във Васар, твоето начално училище е затворено. Можеш да прекараш уикенда с нас.

— Благодаря, мамо, но трябва да се връщам. — Джулия Талбот погледна майка си с благодарност, осъзнавайки много добре, че тази покана е далеч не предизвикана от надеждата за един спокоен семеен уикенд. Джулия не се нуждаеше от подканване за това. Тя обичаше да се прибира у дома, да прекарва дългите си вечери, разказвайки си училищни анекдоти с баща си, и да дебатира с родителите си всичко — книги, политика и проблемите на съвременното общество. Но тази вечер поканата на майка й не беше за разговор. Тя искаше да повдигне духа на Джулия.

За нещастие усилията й нямаше да дадат плод.

— Този семинар бе много изтощителен — подхвърли нежно Мередит.

— Меко казано. — Джулия въздъхна тежко. — Всяка седмица, когато вляза в болницата и седна до теб, си казвам, че нашите семинари имат значение. После чувам доклади като този на доктор Гарбър и се чудя дали всичко това не е една въздушна кула, дали просто не се опитваме да подпалим океана.

— Не го смяташ сериозно. Освен това, с достатъчно включени пилотски светлини дори океанът ще пламне. Набираме увереност. Това е едно начало.

— Ти си много по-търпелива от мен. И се вслушваш в тези статистики — толкова е болезнено.

Джулия блъсна встрани празната си чаша, спомняйки си разочарованието в гласа на доктор Гарбър, докато той излагаше откритията си пред шепата хора, присъстващи на семинара. Щатен психолог, той току-що бе провел изследване за емоционалния тормоз и изоставянето на децата. Резултатите бяха смразяващи, а те не бяха ограничени само в една културна, демографска или социално-икономическа група. Тъй както съществуваха всякакви форми на тормоз, имаше и всякакви типове хора, които прибягваха до тях. Двама преподаватели се изказаха в подкрепа на неговите изследвания, подкрепи ги един учител от предучилищна възраст и един съветник от средното училище. Стомахът на Джулия се стегна на възел от историите им за разстроените индивидуалности на психологически насилвани деца.

Фактът, че някои родители насилваха физически децата си, бе немислим. Почти толкова немислим бе и фактът, че голям брой от тях съсипваха децата си емоционално без всякакви последствия за себе си, тъй като не оставяха веществени доказателства и белези. Да не говорим за това, че мнозина от тях изобщо не считаха поведението си за тормоз.

Как така никой не разбираше, че пренебрежението и психологическият тормоз са толкова разрушителни, колкото и физическата агресия? Особено при малки деца, които бяха чувствителни и не искаха нищо друго, освен да доставят удоволствие на родителите си?

Самата идея за това разкъса сърцето на Джулия. Понякога беше толкова болезнено, че тя се чудеше дали е достатъчно силна, за да продължи да провежда тези семинари заедно с майка си. Майка й се справяше по-добре с емоционалния стрес — може би защото работеше като медицинска сестра, а може би и заради това, че бе по-възрастна и по-опитна. Не че Джулия бе защитена. Тя бе виждала ефекта от тормоза с очите си и то още като много малка. Сблъсъкът с това бе оставил неизлечим отпечатък в съзнанието и в сърцето й и донякъде бе предопределил посоката на живота й. Но това не означаваше, че тя бе имунизирана от ужасяващите истории.

Въпреки всичко семинарите бяха нужни. Някой трябваше да разясни на учителите и на здравните работници формите на емоционалния тормоз над децата, особено по-незабележимите и лесно пропусканите. Мередит Талбот се бе заела енергично със задачата през последните пет години, организирайки тези ежеседмични срещи безплатно и във връзка с Американското професионално общество за тормоза над деца. Джулия се присъедини към нея веднага щом завърши университета. С две дипломи, по детска психология и по начална педагогика, това бе идеалният начин да развие учителската си кариера и да се занимава с нещо толкова близко до сърцето й.

Но пътят изглеждаше безкраен…

— Не съм търпелива. Практична съм — казваше Мередит. — И ти си такава, но по свой начин. Ти просто си по-емоционална от мен — поне външно погледнато. — Тя стисна ръката на дъщеря си. — Защо не се върнеш в къщата? Само за през нощта, ако не искаш за целия уикенд.

— Наистина не мога, мамо. — Джулия се впусна да разсейва страховете на майка си. — Не съм мъченик — честно. Просто довечера очаквам Грег да се обади. Става дума за билетите за театър. А и мачът на Брайън в Детската лига е рано сутринта. Първият за сезона. Той е питчър. Не мога да го пропусна.

— Не, разбира се, че не можеш. — Усмивката на майка й бе пълна с нежност. — Направо не ми се мисли какво ще стане, когато Брайън Стратфорд стигне до средното училище. Всъщност знам какво ще стане. Ще се отбива в класната ти стая веднъж седмично да те запознае с новите си приятели, а ти ще ходиш до средното училище всяка събота от пролетния спортен сезон, за да го аплодираш.

Джулия се усмихна за пръв път тази вечер.

— Вероятно. Частица от мен ненавижда мисълта, че бащата на Брайън се кандидатира за сената. Особено след като съм сигурна, че ще спечели. Той е страхотен кмет и ще бъде също толкова добър сенатор. Просто се надявам да не планира да се премести по-наблизо до Олбъни. Брайън ще ми липсва ужасно — макар че тогава вече няма да е мой ученик. Ще бъде в трети клас.

— Нима фактът, че няма да е в твоя клас, би го спрял? — попита усмихната Мередит. — Той висеше постоянно в стаята ти още от детската градина, още от онази седмица през септември, когато ти го научи как да хвърля завъртяна топка през междучасието. От тогава ти е предан приятел.

— Брайън е много специално хлапе. Той е сърдечен, открит и чувствителен, да не говорим колко е интелигентен и зрял. Някой ден ще промени този свят. Бог знае, че се нуждаем от такива хора. — Джулия се стремеше да говори по-спокойно. — Колкото до предаността, тя е по-голяма отколкото у повечето мъже. С изключение на татко, разбира се.

— Ами Грег? — попита внимателно Мередит. Макар с Джулия да бяха близки, тя се опитваше да зачита личното пространство на двайсет и седем годишната си дъщеря. Но все пак именно този аспект от живота на Джулия, с основание или не, я тревожеше. — Грег попада ли в тази категория? Дала ли си му някакъв шанс?

Бърза реакция и копринената, махагоново кафява коса на Джулия се разпиля по раменете й.

— Въпросът не е в това да му дам шанс — опита да се застрахова тя. — Истината е, че аз наистина не познавам Грег толкова добре. Виждаме се едва от около месец. Което означава шест срещи. Той е по-зает и от мен. Аз управлявам една класна стая. Той управлява цял град — не политически, но организационно и финансово. До гуша е затънал в работа.

— Значи помежду ви няма тръпка.

Джулия погледна стреснато.

— Не бих казала.

— Не е нужно. — Мередит наведе глава, бляскавата й тъмна коса бе с почти същия цвят като на дъщеря й, само че подстригана късо, в шикозна, скосена прическа. — Не съм чак толкова стара. Спомням си привличането. То се получава за много по-малко от месец и не чака твоя принос или твоето одобрение. Просто става и понякога ти се струва, че изобщо няма никакво разумно обяснение. Но аз си мисля, че ти вече го знаеш, нали?

Неловка пауза.

— Джулия, животът е пълен с изненади. Понякога те те изкарват от релсите. Налага се да поемаш рискове. Рисковете невинаги са нещо лошо, просто са обезпокоителни — особено когато влизат в конфликт с план, за който си сигурна, че е правилен. Отпусни се на инстинктите си. Не позволявай на страха да ти попречи.

Неловка пауза.

— Нищо не ми пречи, мамо. Нищо, освен работата.

— Щом казваш…

Още една пауза.

— Трябва да тръгвам. — Джулия се надигна прибързано, избягвайки проницателния поглед на майка си. Изобщо не й се искаше да води тази дискусия. Беше мъчително.

Напоследък не беше сигурна къде точно свършва идеологията и къде започва тревожното познание на фактите.

Тя вдигна чантичката и бележките си.

— Благодаря за кафето. И заради това, че ми повдигна духа, говорейки за Брайън. Майчинската ти медицина свърши работа. Чувствам се много по-добре. — Стана, наведе се и целуна майка си по бузата. — Прегърни татко. Ще ви се обадя през седмицата.

— Не забравяй. — Тонът на Мередит беше игрив, въпреки че тя продължи да изучава внимателно изражението на дъщеря си, сякаш имаше да каже още много неща, но мъдро се въздържаше. — Искам да разбера кой ще спечели първия мач през този сезон.

— Дадено.

Джулия излезе от кафето, пресичайки до мястото, където бе паркиран нейният фолксваген бръмбар. За момент спря и огледа познатите улици, където бе израснала. Усети внезапен пристъп на носталгия, когато се сети за абсолютното доверие, което бе изпитата тук като дете — доверие, което не всяко дете има щастието да изпита. Беше решена да промени това, да направи така, че все повече и повече деца да получат щастието, което заслужаваха. Може би целта й бе идеалистична, но тя я мотивираше.

Все пак, замисли се изведнъж, спомняйки си резултатите от днешния семинар, понякога става все по-трудно да се придържаш към идеализма.

Но тя се придържаше.

— Наистина. Сигурен ли си, че снимките са ясни? — Грег Матюс протегна дългите си крака пред себе си. Облягайки се в коженото кресло в дневната си, той сграбчи телефона, слушайки напрегнато информацията, която получаваше от другата страна. — Точно това се надявах да чуя. Изпрати ги тук веднага. Да, тази вечер. На срещата утре ще трябва да се опра на тях.

Той затвори, обмисляйки най-добрата стратегия за сутрешната си среща. Обикновено не насрочваше срещи за събота сутринта. Но сега нямаше избор. И ако нещата се развиеха според плана му, определено щеше да си струва. Щеше да задвижи машината още в понеделник. Една застраховка, която щеше да доведе до солидна инвестиция за града и до още една — за него самия.

В крайна сметка беше доволен. Професионалният му живот най-после се оформяше. Беше време и личният да го последва.

Замислен, той стана и погледна часовника. Девет и трийсет. А Джулия все още не се бе прибрала. След вечеря й остави две съобщения на телефонния секретар. Никакъв отговор. Значи все още не беше се прибрала от Пафкийпси. Надяваше се да не е решила да остане при родителите си. Той имаше билети за театър на Бродуей за утре вечер. В последния момент ги получи от един местен бизнесмен. Спомена това на Джулия, когато разговаряха по-рано през деня. Тя обеща да бъде с него в събота вечерта. Проблемът бе, че звучеше забързана и притеснена, когато го каза. Съзнанието й вече бе ангажирано със семинара, който щеше да организира вечерта. И той не вярваше, че тя ще се сети за срещата им.

Ще изчака до десет. После ще й се обади отново. Джулия Талбот бе великолепен полъх чист въздух. И не възнамеряваше да я остави да му се измъкне.

Особено сега.

3

31 март

Лийф Брук, Ню Йорк

Стивън Стратфорд погледна към телефона в колата си, изкушавайки се да започне разговора, който гореше от желание да проведе докато караше през последните преки към бейзболния стадион. Нито жена му, нито синът му щяха да забележат. И двамата бяха на задната седалка на семейния форд експлорър, обзети от току-що настъпилата криза преди мача.

Едно копче от униформата на Брайън се откъсна.

За нещастие въпросното копче падна от самия център на ризата, а не от някое друго място, където липсата му би останала незабелязана. Положителната страна на всичко бе, че Нанси никога не пътуваше без аптечка и комплект за шиене — още откак Брайън проходи, когато за пръв път стана толкова деен и активен, какъвто си беше и до сега.

След като помогна на сина си да измъкне ризата и го наметна с топлото му сако, Нанси се зае със задачата, борейки се с времето, за да свърши работата навреме. А Брайън я затрудняваше, подскачайки на задната седалка като топче за пинг-понг, размахвайки разкопчаното си сако върху голите си гърди с бързи, нетърпеливи движения.

— Мамо, почти стигнахме — негодуваше той, взирайки се през стъклото. — Мачът започва след няколко минути. Ризата ми трябва.

— Ето я. — Нанси размаха станалата като нова риза и я подхвърли игриво към сина си. — А сега бързо си събличай сакото и ще те нагласим в пълна униформа. Докато татко паркира ще заприличаш на професионален питчър, какъвто всъщност си. Янките не могат да се мерят с теб. Само че те вече не растат и униформите им стават. Ако кажеш на мускулите си да се позабавят, може би тези неща няма да ти се случват толкова често.

— Благодаря, мамо. — Брайън съблече сакото си, втренчен в Нанси с огромното облекчение на седемгодишно момченце, спасено от публично унижение.

Нанси разроши косата му докато той се намъкваше в ризата.

— Хайде да те закопчеем, за да можеш да се втурнеш с всички сили към позицията на питчъра.

Няма време за телефонни обаждания, отбеляза Стивън, пускайки мобилния си телефон в джоба на ризата си. Стадионът на Малката лига вече се виждаше. Обещаващата му инвестиция трябваше да почака.

Разстроен, той вкара колата в паркинга и тя заора в чакъла, когато той се насочи към сенчестите места до пейките на открито.

Брайън бе притиснал нос в прозореца.

— Мис Талбот там ли е?

— Не знам, съкровище. — Нанси проследи погледа му, опитвайки се да открие учителката на Брайън сред дузината хора отправили се към местата си. На откриването винаги всичко бе запълнено. Родителите на учениците от началното училище в Лийф Брук бяха много съпричастни с живота на децата си. Тук бейзболният сезон бе голяма работа. Което означаваше, че на откриването идваха всички — родители, баби и дядовци.

— Не виждам мис Талбот — продължи Нанси и си разкопча предпазния колан, когато колата спря. — Но това не означава нищо. Много хора са се запътили към местата си, за да мога да ги разпозная.

— Познавам мис Талбот, тя ще дойде — увери сина си Стивън, изключи двигателя и мислено отстрани проблемите си. По време на мача щеше да намери време да се обади. Когато отборът на Брайън — но не и самият Брайън — изпълняваше ударите, той щеше да се извини и да се измъкне за минута-две. — Особено след като е обещала, както ти каза. Досега никога не е нарушавала обещанията си към теб.

— Знам. — Брайън все още изглеждаше разтревожен. — Но това е първият мач от сезона. Ами ако забрави да дойде? Зимата е дълга. Не е имало мачове от септември. Загубила е тренинг.

Устните на Стивън се присвиха докато излизаше от колата. После той отвори задната врата за Нанси и грабна бутилката с вода, която синът му винаги забравяше. Само Брайън можеше да си помисли, че някой зрител може да изгуби тренинг.

Жена му слезе и погледна лицето на съпруга си за малко, докато Брайън събере нещата си.

— Това е откриването на сезона за Малката лига — напомни тя на Стивън. — И не е тайна кой ще хвърля. А по време на сенаторската кампания пресата ще се опита да те открие.

— Вероятно. — Стивън сви рамене. — Ще разговарям с тях — след мача. Точно в този момент съм бащата на Брайън. Не кметът. И не кандидатът за щатския сенат.

Нанси го дари с бърза усмивка, която го върна към спомените за щастливата млада жена, за която се ожени преди десет години. Как му се искаше да я накара да се усмихва така все по-често. Напоследък тя обикновено изглеждаше изморена и съсипана.

Той ненавиждаше мисълта, че е причината за това.

Но, по дяволите, той потъваше.

Те вървяха към стадиона, когато един сребрист Мерцедес SL500 спря на паркинга със свален гюрук. Шофьорът наду клаксона и размаха ръка във въздуха.

— Чичо Конър! — Лицето на Брайън грейна и той му махна енергично с ръка. Започна да подскача ту на единия, ту на другия си крак, наблюдавайки как чичо му паркира колата и опитвайки се да събере достатъчно търпение да го изчака.

Накрая изгуби битката и се втурна да посрещне високия, тъмнокос мъж, който се надигна иззад волана и вече се насочваше към тях.

— Не знаех, че ще идваш — възкликна Брайън и посрещна разтворената му длан със своята, като се ухили широко, когато те двамата се приближиха до Стивън и Нанси.

— Няма начин да пропусна откриването ти. — Конър Стратфорд се усмихна с една от онези редки усмивки, които пазеше само за племенника си. — Страхотна ръкавица — допълни той, оглеждайки подаръка на Брайън за Коледа. — Но униформата ти изглежда малко тесничка. Мисля, че си пораснал през последния месец.

— Така е. Особено мускулите ми. Едно копче от униформата ми се скъса. Наложи се мама да го зашие в колата.

— Трябва да е било забавно. — Конър се наведе да целуне снаха си по бузата. — Късметлийка! Да работиш с остър предмет с този динамит до теб и с брат ми, ускорил до петдесет мили в час, за да стигне навреме. Не ти завиждам.

— Четиридесет — коригира го Стивън и стисна ръката на Конър. — Виж ти кой ми го казва. Колко светофара подмина от Манхатън до тук? И колко коли остави да ти дишат праха.

— Не чак толкова много. — Конър прегърна брат си през раменете и тръгна към стадиона. — В съботните сутрини магистралата на Уест Сайд е доста спокойна. Мисля, че не съм направил много поразии.

Стивън сплете пръсти с пръстите на Нанси и го последва, оглеждайки машинално района за репортери. Те вече бяха там, с камера, оборудване и всичко останало. Добрата новина бе, че още не го бяха видели. Може би щеше да се наслади на няколко ининга[1] преди да го заговорят. Или още по-добре, може би Конър щеше да поеме удара. Никой не беше по-добър от по-малкия му брат в измислянето на печеливши стратегии. Това бе в кръвта му, също като при баща им. Това превърна Харисън Стратфорд в мултимилионер и в бизнес магната, който бе днес. То превърна и Конър в необикновено преуспяващ спекулативен капиталист.

Спекулативен капиталист, който бе адски зает. Твърде зает, за да отдели време от съботния си ден, което да прекара със семейството си.

Обикновено подобно разкритие би вдигнато червения флаг в съзнанието на Стивън. Ако Конър се появеше на неочаквано посещение в Лийф Брук, това обикновено ставаше, за да го провери. Но не и днес. Днес бе заради Брайън. А когато станеше дума за Брайън, чувствата на Конър бяха истински и силни. Те двамата бяха луди един за друг.

И червеният флаг си остана свален. А напрежението между братята бе прогонено надалеч.

— Радвам се, че си тук — промърмори Стивън на Конър. — Мислех, че ще бъдеш зает.

— Работата може да почака. А любимият ми питчър не може. — Конър прокара пръст по бейзболната шапка на Брайън, извадена набързо от въпросния любим питчър.

— Ръката ми е в страхотна форма — обяви Брайън. — Треньорът каза така. Също и мис Талбот. Знаеш ли, че тя е имала най-бързата въртяща се топка в махалата, когато е била дете? Татко й я научил. Той също бил питчър в Малката лига, преди около милион години. Знаеше ли това?

— Мисля, че си го споменавал поне трийсет-четирийсет пъти — увери го Конър.

— Както и да е, мис Талбот знае всичко за въртеливите топки. И каза, че тази година моята е по-добра от минатата.

— Не се съмнявам. — Конър засенчи очи, оглеждайки се инстинктивно, докато стигнаха до местата си, преценявайки къде са се настанили журналистите.

Внезапно Брайън посочи развълнувано напред.

— Ето я мис Талбот! Там отпред. На първия ред. Да я поздравим.

За жалост мис Талбот не бе единствена на първия ред, отбеляза Конър. До нея седяха трима репортери и двама фотографи — доста тежка медийна артилерия за мач на Малката лига. Очевидно бяха там, за да разговарят с кмета или, по-скоро, с кандидата за сенатор. Досега трябваше да са привлекли погледа на Стратфорд, но сега бе по-различно. Обикновено това би било добре. Стивън бе на върха на славата, когато застанеше пред камерите. Естествената му харизма привличаше публиката като магнит. Без усилия той очароваше репортерите, фотографите и гласоподавателите, превръщайки мечтите им в свои, надеждите им — в своя желана реалност. Без да го желае. Стивън винаги ставаше център на вниманието.

Но днес не беше така. Днес бе денят на Брайън, мигът му под слънцето. И баща му искаше нещата да си останат такива.

Сякаш за да потвърди този факт, Стивън се напрегна, фиксира репортерите, а жестовете му потвърдиха преценката на Конър: искаше да остане незабелязан до края на мача. После щеше да разговаря с пресата.

— Брайън, треньорът ти ти прави сигнал — обяви Конър намесвайки се и отклони проблема. — Отборът чака. Махни на мис Талбот като излезеш на терена. Тя ще разбере. Можем да я поздравим след това. Точно в този момент е най-добре да загрееш, а ние да седнем, защото ще пропуснем първото ти хвърляне. Ще седнем ей там. — Той посочи към пейките зад терена на домакините. — Така ще виждаме най-добре позицията на питчъра.

— Добре… сигурно е така. — Брайън се колебаеше, разкъсван между желанието си да се види с мис Талбот и нежеланието си да разочарова чичо си, който бе неговият герой.

Везните се наклониха в полза на Конър, когато Брайън видя как съотборниците му го подканват.

— Да, добре — съгласи се той, този път вече убеден. И тръгна, вдигайки палци към семейството си. Спря на половината път към скамейката, обърна се и махна сърдечно на мис Талбот. Тя се надигна с озарено от усмивката лице и също му махна.

— Благодаря — промърмори Стивън на Конър, докато се настаняваха в края на втория ред — местата най-далеч от пресата. — Ако предложението бе дошло от Нанси или от мен, никога нямаше да мине.

— Вие сте му родители. Аз съм му чичо. Моята е по-лесна. Вие вършите работата. Аз печеля състезанието по популярност. — Конър наблюдаваше жестовете между Брайън и учителката му. — Като говорим за популярност, виждам, че нашето момче все още е лудо по мис Талбот.

— Да — съгласи се Стивън. — Слънцето изгрява и залязва с нея. Тя е невероятна учителка, мотивира децата като никоя друга.

— А, значи има нещо повече от въртеливата топка — отвърна сухо Конър.

— Несъмнено — намеси се Нанси с явно и неприкрито възхищение от учителката на Брайън. — Макар че уменията й в бейзбола не пречат. Нито цялото това време, което отделя неофициално, за да тренира децата. Но Стивън е прав. Тя е страхотна възпитателка. Умна и ентусиазирана. И умее да види света през погледа на едно дете. Сигурна съм, че не можеш го разбереш, имайки предвид работата ти, но повярвай ми, това е една забележителна черта, за която са нужни проницателност и чувствителност. Събери всички тези качества на едно място и ще получиш една много рядка комбинация.

— Рядка? По-скоро бих казал изчезнала. — Конър погледна озадачено към Джулия. Много по-различно от първия път. Джулия Талбот може би беше аномалия, но бе трудно да не я забележиш, дори от разстояние. А отблизо бе направо страхотна. Той го знаеше добре, тъй като се бе срещал с нея пет-шест пъти, благодарение на ревностните инструкции от страна на Брайън.

Никога не бяха си разменяли повече от няколко думи. И това не бе изненадващо. Както свидетелстваше описанието на Нанси, неговият свят и нейният бяха пълни противоположности. Тя живееше в идеалистична, защитена среда, огрявана от смеха на децата. Той живееше в студената реалност, където парите бяха цар, а властта — бог; свят, който много отдавна бе свалил розовите му очила — ако изобщо ги беше имал. Но като Стратфорд той бе научил още от рано, че този свят е едно страхотно предизвикателство, в който или побеждаваш, или биваш победен.

Противоположности бе меко казано. Той не можеше да проумее съществуването на човек, наивен като Джулия. А съдейки по стената, която тя издигаше, когато разговаряха, тя също бе толкова озадачена от него и очевидно не харесваше и малкото, което разбираше. Но това не го спираше да я гледа. Тя наистина бе красива, реална и естествена, което я отличаваше силно от жените в неговите среди. Чертите й бяха деликатни и почти без грим, подсилени от чифт слънчеви очила, кацнали на леко вирнатия й нос. Копринената й тъмна коса с дълбоките си червеникави нюанси бе прибрана назад на плитка, макар че няколко кичурчета бяха избягали и залепнали по бузите й. Облечена бе с кафяво пролетно яке и джинси, които скриваха елегантните извивки на тялото й. Но Конър я беше виждал на летните мачове на Брайън, през по-горещите юли и август, само по тениска и шорти. Тялото й бе истинска фантазия за мъжете.

Точно сега тя бе с гръб към тях, изцяло концентрирана върху Брайън. Започна да аплодира радостно, когато отборът излезе на терена.

— Тя се среща с Грег Матюс.

— Хмм? — Конър хвърли озадачен поглед на брат си. — Кой?

— Джулия Талбот. Грег ми спомена на заседанието на градския съвет тази седмица. Изглеждаше доста хлътнал.

— Майтапиш се. Те не си подхождат. Той е ловък бизнесмен с достатъчно политически умения, за да се кандидатира за кмет. А тя е… — Конър поклати глава. — Тя е като агънце в бърлогата на лъва.

— Да, аз също си го помислих.

— От колко време се срещат?

— Около месец. Срещнали се на прием в чест на директора на училището й.

Конър сви рамене.

— Не може да се прецени какво привлича един човек към друг. А и аз едва ли съм специалист. Опитът ми с жените е много малък.

— Защото си женен за работата си, както и жените, с които си имал връзки. Това не е формулата за вечно щастие, ако изобщо съществува нещо такова.

В тона на Стивън се дочу определена горчивина, която Стивън долови ясно. Той би обърнал внимание на брат си за това, ако Брайън не загряваше за първия си удар.

Въпросите трябваше да почакат.

Но безпокойството, гризящо Конър от последното му посещение в Лийф Брук, се засилваше.

Към края на петия ининг отборът на Брайън водеше с 3:1, а Стивън се размърда нервно. Конър се намръщи, разпознавайки признаците, надявайки се, че греши.

Но следващият ход на Стивън му подсказа, че е прав.

Стивън се надигна и мина покрай Нанси, която седеше до пътеката. После бръкна в джоба си и си извади телефона.

— Трябва да се обадя набързо — обяви късо той. — Ще се върна след минута.

— Сега? — попита Конър. — Отборът на Брайън е на ред.

Студеният поглед на Стивън казваше на Конър да си гледа работата.

— Има още пет удара преди Брайън и два аута преди той да се върне на позиция. Нищо няма да пропусна.

Той се наведе и се отдалечи от тълпата.

Конър видя как Нанси присви устни и преглътна с мъка, сякаш искаше да сдържи сълзите си. Но не отклони поглед от терена.

Още един предупредителен знак.

— Нанси? — Конър не повиши тон. — Какво става?

Знаеше, че го е чула. Но не отговори.

— Нанси. — Конър нямаше да остави нещата така. — Брат ми загазил ли е нещо?

Тя обърна леко глава, но достатъчно, за да може да види болката, изписана на лицето й.

— Остави това, Конър. Напрежението заради изборите. Всичко се стоварва върху него. Ще се оправи.

Колко пъти Конър бе чувал тези думи в миналото.

— По дяволите — изсъска той.

— Всичко е наред — увери го бързо Нанси. — Наистина. Не е нещо, с което да не мога да се справя. А Клиф контролира нещата в политиката. Той изнася по-голямата част от кампанията и всичко върви гладко. Така на Стивън му се струпва по-малко. След като предварителните резултати оправдаят надеждите ни, всичко ще се успокои.

Всичко. Всъщност тя имаше предвид Стивън.

Конър се огледа набързо и не видя любопитни очи, а само аплодиращи родители и погълнати от играта зрители. Въпреки това положи усилия и не продължи по темата. Той беше Стратфорд, научен от раждането си да брани семейството на всяка цена. Част от това бе да не развява кирливите им ризи на публични места. Всички подробности трябваше да почакат — ако изобщо можеше да се добере до тях. Нито снаха му, нито брат му бяха склонни да споделят. Нанси полагаше всички усилия да защити Стивън, а Стивън защитаваше себе си. И двамата щяха да отричат.

Единствената добра новина бе, че Клиф Хендерсън ръководеше кампанията. Това щеше да намали до минимум напрежението на Стивън, което, на свой ред, щеше да ограничи скоростта по наклонената плоскост на неговото деструктивно поведение.

Тази перспектива поуспокои съзнанието на Конър. Клиф бе най-старият и най-близък приятел на Стивън. Той беше и негов адвокат, а сега и мениджър на кампанията му. Приятелството им датираше още от колежа, когато учеха заедно в Йейл. И двамата продължиха в юридическия факултет на Йейл и по това време се запознаха с Нанси, млада колежанка, когато двамата мъже бяха втори курс в юридическия. Всъщност тя се запозна първо с Клиф, даже излиза няколко пъти с него, но от връзката им не излезе нищо и когато се срещна със Стивън, това бе любов от пръв поглед. След като тя завърши, а Стивън бе приет в адвокатските колегии на Кънектикът и Ню Йорк, те се ожениха. Най-напред се установиха в Кънектикът, използвайки връзките на Харисън Стратфорд в кариерата на Стивън. После, когато Харисън реши, че е дошло време да стартира политическата кариера на сина си, те се преместиха в Лийф Брук, перспективно градче, което Харисън избра за началото, където Стивън да пусне политическите си корени.

През всичките тези промени — и докато утвърждаваше частната си практика — Клиф остана верен приятел на Стивън и накрая се премести в горен Уестчестър, откъдето можеше да пътува до офиса си и да бъде на половин час път от Стивън и семейството му.

Конър го харесваше. Той бе умен, почтен човек с бързи реакции и способност да вижда в перспектива, да си представя голямата картина. Вярваше в Стивън и в неговото бъдеше, а когато дойде времето Стивън да изпълни нареждането на баща си и да се кандидатира за политически пост. Клиф бе на мястото си, подкрепяше го и развиваше кампанията му.

Клиф беше умен. Твърде умен, при положение, че двамата със Стивън се познаваха от двайсет години, за да не знае за слабостта му — или поне да не подозира. Но каквото и да знаеше, или си мислеше, че знае за кирливите ризи на Стивън, той го пазеше за себе си. И винаги се появяваше тихо там, където имаше нужда от него, и вършеше онова, което трябваше да се свърши.

Вършеше онова, което трябваше. Ето това бе най-важното в момента.

Конър притисна длани една в друга, усещайки завладяващото го отчаяние. Най-важното бе, че слабостта на Стивън не отминаваше. Тя идваше на приливи и отливи в зависимост от напрежението в живота му. А най-близките му хора трябваше да се съобразяват с тези приливи и отливи, да му служат като патерици, да му помагат да оцелее, скривайки грозотата от очите на обществеността и от Харисън Стратфорд.

Това ставаше все по-трудно и по-трудно.

— Погрижих се за всичко — обяви Стивън и се отпусна обратно на мястото си. — Не съм пропуснал нещо, нали?

— Очевидно не — промърмори Конър.

Стивън изгледа косо брат си.

— Това беше делови разговор.

— Наистина? — Тонът на Конър бе пълен със скептицизъм.

— Да. Наистина. — Стивън насочи цялото си внимание към мача. — Така че се успокой.

И Конър отново потисна тревогите си — поне засега. Но тази тема далеч не беше закрита. Първоначално той възнамеряваше след мача на Брайън и след отпразнуването на победата да се върне в града. Но поведението, на което стана свидетел, промени всичко. Сега планът му бе да остане през целия следобед, да се върне в къщата на Стивън и да намери няколко минути, за да разговаря с брат си насаме — независимо дали Стивън бе в настроение за откровения.

Крайният резултат бе 7:2 за отбора на Брайън — заради неговите въртящи се топки.

Джулия аплодираше и свиреше, докато Брайън приемаше поздравленията на съотборниците си. Той си заслужаваше похвалите. Хвърляше невероятно през целия мач и дори вкара два от седемте гола. Тя усети пристъп на гордост, когато той се отдели от радостните си съотборници, повеждайки ги да поздравят противниците си в обичайната проява на спортсменство. Дори в тази крехка възраст Брайън никога не забравяше да се съобрази с чувствата на другите. Една черта, която щеше да остане у него дълго след като достойната му за завиждане ръка на питчър бъдеше забравена.

Тя наблюдаваше как отборът му се разпръсква, сърцето й се изпълни с топлота, когато той се стрелна към семейството си, слязло от скамейките, за да го изчака. Майка му, грациозна, елегантна жена с блестяща руса коса и лъчезарна усмивка, го прегърна здраво и се наведе, за да му каже нещо, от което той грейна. А татко му, кметът Стратфорд, застанал изправен до нея, дръпна шапката на Брайън и се разля в горда, бащинска усмивка.

Не бе успял да каже и три думи на Брайън, когато пресата връхлетя.

— Господин кмете, как се чувствате с този питчър шампион в семейството? — Джулия чу въпроса на една от репортерките, която се нахвърли върху кмета по начин, подсказващ, че това определено е само въвеждащ въпрос, който скоро щеше да бъде последван от онези, които тя наистина искаше да зададе.

Стивън Стратфорд се усмихна с онази чаровна усмивка, която можеше да стопи и айсберг. Той бе удивително красив мъж — висок, широкоплещест, със смолисто черна коса и сапфирено сини очи, които се променяха от сърдечни и дружелюбни в остри и проницателни. С този невероятен външен вид, естествена харизма и впечатляващи семейни връзки, той вероятно щеше да бъде избран в щатския сенат без нищо повече. Но той имаше и повече: безупречен петгодишен мандат като кмет. След един пълен мандат и още малко, той се доказа като очевиден лидер, който подобри значително икономиката в Лийф Брук, училищата, парковете и околната среда. Според Джулия вече бе с единия крак в сената. И нямаше да спре до там. Джулия имаше силно предчувствие, че през следващото десетилетие ще види напредъка на Стивън Стратфорд от сената в Олбъни до американския сенат във Вашингтон.

— Здравей, Чери! — Той поздрави нахалната репортерка, запазвайки доброто си настроение въпреки нахлуването в семейните му отношения. — Ако ми дадеш една минута да поздравя сина си, ще разбереш как се чувствам. — И без да дочака отговор се обърна към Брайън и го прегърна с огромна мечешка прегръдка. — Джулия чу думите му: — Страхотна въртяща топка.

— Благодаря! — Брайън не можеше да сдържи усмивката си. Интересно как почти не забелязваше пресата. Джулия предположи, че вече е свикнал с присъствието им. С толкова знаменити дядо и баща и семейство, което постоянно се появяваше в новините и пред погледа на обществеността, преследването от репортери вероятно бе нещо типично, дори за седемгодишно момче. Но самата Джулия не можеше да си представи какво е да живееш постоянно под светлината на прожекторите.

От друга гледна точка обаче, тя можеше да се идентифицира напълно със сегашното му състояние. Летеше, понесен върху крилете на победата си. Тя се усмихна вътрешно, когато той започна да подскача, неспособен да седи на едно място, изпълнен с енергия и вълнение. Откъсна се от родителите си и се втурна да поздрави енергично другия висок мъж, застанал до тях.

Конър Стратфорд.

Усмивката на Джулия помръкна от този изнервящ факт, заедно с произтичащото от него объркване, от което не можеше да се отърси и което я измъчваше винаги в присъствието на чичото на Брайън.

Точно това долови майка й онази вечер, нещото, което прие като пречка за развитието на отношенията й с Грег. Тя го нарече тръпка. Да, може би. По-скоро нежелано очарование, според мнението на Джулия. Нежелано очарование без никаква основа, освен физическото привличане.

Да, Конър Стратфорд изглеждаше добре — много добре — някак твърд и арогантен. И имаше силни лични качества. Да, тя ненавиждаше арогантността. Тя бе достатъчна, за да я отблъсне от някой мъж, красив или не. Поне досега винаги беше така. Но в този случай нещата не се развиваха така. Нямаше ни най-малка представа защо. Знаеше единствено, че бе срещала Конър Стратфорд само няколко пъти, но всеки път той успяваше да я извади от равновесие.

Тя сведе поглед, опитвайки се да разбере безпрецедентната си реакция към един мъж, който, като цяло, дори не харесваше.

Трудно й бе да повярва, че двамата със Стивън Стратфорд са братя. О, физически това бе очевидно. Те много си приличаха, във всяка своя черта. Същата тъмна коса, същата височина и структура, същите сини очи. Очите на кмета бяха живи, блестящо сини, сърдечни и открити. Очите на брат му бяха по-светли, по-скоро синкавосиви, забулени и прикрити. Те подхождаха на характера му — резервиран и предпазлив, хладно загадъчен, с мрачна напрегнатост, която Джулия не можеше да си обясни и която сякаш задържаше всички човешки контакти.

И сякаш това не беше достатъчно, той бе и рисков инвеститор — странно име за някой, който инвестираше пари, за да печели още повече. Като баща си, името му се появяваше редовно на финансовите страници, в статии, които описваха големите му удари, чиито детайли Джулия не можеше да дешифрира, камо ли да разбере. Знаеше само, че на трийсет и пет годишна възраст той вече бе спечелил милиони, които инвестираше в по-големи и по-доходни инициативи.

Колко жалко… Кметът Стратфорд поне бе решил да се възползва от предимствата, дадени му от живота, за да постигне нещо, да ги върне и да направи света едно по-добро място за живеене. Той работеше с хората. Брат му работеше с парите. Джулия замръзваше от тази идея. Конър Стратфорд я караше да замръзва.

Почти винаги.

А после го наблюдаваше с Брайън и видя един изцяло различен човек, който подхранваше ирационалното й очарование. Стената му от резервираност се беше вдигнала и той грейна като коледна елха, сърдечен и жизнен. Очевидно бе луд по племенника си, а любовта на Брайън към чичо му бе близка до обожествяването на герой. Ето един чудесен пример за това.

— Това не беше ли един страхотен мач, чичо Конър? — питаше го Брайън.

— Повече от страхотен — увери го чичо му, връщайки поздрава му и усмихвайки се с онази рядка усмивка, която променяше лицето му от изваяно във великолепно. — Само на една крачка си от професионалистите. Трябва ти една година. Две максимум. — Той смигна. — От друга страна, май че е по-добре да си останеш в училище. Така умът ти ще е силен като ръката ти.

Напомнянето за училището изглежда подсети Брайън за нещо. А Джулия имаше бегло предчувствие, че знае за какво — или за кого.

Разбира се, Брайън се завъртя и погледът му се стрелна към скамейките, където се намираше тя. Откри я и очите му грейнаха.

— Мис Талбот! — изрева момчето, махайки с ръка. — Мис Талбот! Тук съм!

Джулия усети как погледът на Конър се премества, докато се фиксира върху нея. Преглътна с мъка и й се прииска да изчезне. После махна машинално на Брайън, търсейки си причина да се измъкне и да не отиде при тях. Но не успя.

Да, ето. Пресата. Те се бяха струпали около кмета като рояк пчели. А тя не искаше да се натрапва.

Нанси Стратфорд препречи този път за бягство.

— Елате при нас, мис Талбот, непременно — извика тя и й махна. — Без вас не можем да празнуваме победата.

Джулия се подчини с вцепенени крака.

— Господин кмете. — Един решителен репортер се обърна към него. — Знам, че подкрепяте финансирането на следучилищни програми за деца. Бихте ли защитавали тези програми на сенатско ниво?

— Определено — отговори Стивън с онзи равен, сигурен глас, който показваше, че знае точно за какво говори. — Не всяко семейство разполага с финансови средства да изпраща децата си в частни следучилищни програми, независимо дали те са спортни, художествени, академични, обществени или социални. Щатът трябва да направи тези програми достъпни за всички семейства. — Той се усмихна бързо към Джулия. — Благодаря за уроците по хвърляне. Наистина постигнаха целта си.

— Винаги съм насреща. — Тя също се усмихна и се наведе да прегърне сърдечно Брайън. — Беше невероятен.

— Благодаря! Кажи здрасти на чичо Конър.

Защо децата винаги успяват да те насочат точно върху това, което не искаш?

Джулия застана смирено и повдигна брадичка да срещне студения преценяващ поглед на Конър.

— Радвам се да ви видя.

— Аз също. — Той кимна сдържано. — Чувам, че сте провели страхотни тренировки в последната минута. Не беше нужно. Брайън се нуждаеше само от още чифт бели дробове, които да го аплодират. Аз ги осигурих.

Последваха няколко накъсани изречения и напрегнато неудобство, които характеризираха всичките им срещи.

Джулия си умираше да се разкара от там.

Но Брайън имаше други идеи.

— След като татко приключи с разговорите си ще отидем на сладолед — обяви той. — О, и на обяд. Ще дойдеш ли?

Джулия поклати унило глава.

— Съжалявам, но не мога. Трябва да оценявам много тестове, а след това имам среща.

Последното бе грешка. Джулия го разбра веднага щом видя интереса, пламнал в очите на Брайън.

— Каква среща? — попита той. — С мис Хейли?

— Не, скъпи, не е с мис Хейли — отговори Джулия, разкъсвана между веселието и желанието да се измъкне. Трябваше да го предвиди. Робин Хейли беше учителката по компютри в тяхното начално училище и двете с Джулия бяха приятелки. И всичко последва веднага, в очите на второкласника, който не можеше да си представи, че неговата учителка има някакъв живот извън училището, който си мислеше, че всичките й приятели трябва да са там. Така че Робин бе логичният избор за срещата й.

Но това бе грешен избор. А Джулия нямаше намерение да поправя Брайън и да му казва, че има любовна среща — със сигурност не и с кого. Грег работеше при кмета. Тя учеше сина на кмета. Неловко съвпадение, но тя нямаше намерение да го превръща в тема на деня.

— Не с мис Хейли? — настоя Брайън точно навреме — С кого тогава?

— Брайън, мисля, че зададе на мис Талбот достатъчно въпроси за една сутрин. — Конър я спаси, макар че тонът му бе по-скоро весел, отколкото укорителен и Джулия остана с ясното впечатление, че той се забавлява, наблюдавайки я как се измъчва. Той се наведе и изсъска в ухото на племенника си. — Заприличваш на тях. — И кимна едва забележимо към репортерите.

Брайън завъртя очи и се усмихна заедно с чичо си.

— Да, май че си прав. Съжалявам, мис Талбот.

Джулия тъкмо бе отворила уста да отговори, когато репортерката на име Черил се обърна към тях.

— Мистър Стратфорд — обърна се тя към Конър. — Казвам се Черил Леджър от „Leaf Brook News“. Не е тайна, че вие и баща ви сте милионерите Стратфорд. Е, кажете ми, ще направите ли голям принос към кампанията на брат си? Или по-голямата част от финансовата подкрепа ще дойде от баща ви?

Миг мълчание, през който Джулия усети напрежението, възцарило се над групата. Тя погледна към кмета и видя блясък на изненада и раздразнение, който бързо изчезна. Жена му изглеждаше стресната, пристъпвайки по-близо до съпруга си, показвайки инстинктивно подкрепата си. Останалите репортери се наведоха с огромен интерес, радостни, че не те са задали въпроса и също толкова радостни, че някой друг го е направил.

Изражението на Конър изобщо не се промени, въпреки че Джулия бе застанала достатъчно близо до него, за да види как челюстта му се стегна.

— Мис Леджър, вярвам, че брат ми ще стане изключителен сенатор — отговори той. — Той има пълната ми подкрепа във всяко отношение, включително и финансова, ако му е нужна. Баща ми споделя същите чувства. Сигурен съм, че с радост ще го сподели с вас. — Той свъси тъмните си вежди. — Представете си. Семейна инвестиция в кандидатска кампания. Свежа идея, не бихте ли казали това? Със сигурност бие кампаниите, финансирани от групи със специални интереси.

Чу се хихикане и за миг Джулия си помисли, че напрежението е приключило.

Но Черил Леджър не бе готова да се предаде.

— Теоретично, да, това звучи похвално. Но на мен ми се струва, при многобройните ви бизнес интереси, че вие имате някои свои идеи за това как трябва да се разпределят щатските финанси.

Този път имаше ответна реакция. Лицето на Конър се стегна и погледът, който отправи към нея, положително бе смъртоносен.

— Моите идеи — и моята етика — са си мои и нямат място в тези избори. Освен това те не са за продан, за обсъждане или за компрометиране. Това отговаря ли на въпроса ви, мис Леджър?

— Очевидно, да. — Тя отстъпи, усещайки, че е прекрачила границата.

— Чичо Конър. — Брайън го дръпна за ръката. — Защо изглеждаш бесен? Мислех, че празнуваме.

Нещо вътре в Джулия се прекърши. Може би бе заради грозния, непозволен начин на разпитване, а може би заради факта, че победата на Брайън бе изблъскана встрани от една нахална репортерка, търсеща евтин политически удар.

— Така е — чу гласа си тя. Сложи ръка върху рамото на Брайън и допълни: — Знаеш ли, като се замисля, мисля, че имам малко време за един бърз сладолед. Освен това трябва да помоля татко ти за една услуга. — Тя наклони глава към кмета Стратфорд. — Надявах се да дойде в нашия клас и да поговори за това какво представлява една кампания. Наближават класните избори и ние се нуждаем от много помощ.

— Имате я. — Усмивката на кмета се върна на лицето му, но изглеждаше пресилена, а и той със сигурност изглеждаше изнервен. Също и жена му. А Конър Стратфорд бе толкова напрегнат, че Джулия почти усещаше вибрациите му.

— Страхотно. Благодаря — отговори тя, обръщайки се към кмета. — Тогава може би ще можем да изберем дата докато Брайън избира сладоледа.

— Добра идея. — Този път заговори Конър, намесвайки се сякаш му беше дошло до гуша. — Стига с въпросите за тази сутрин — информира той рязко репортерите. — Имаме семейно събиране. Така че, ако ни извините…

С този тон не можеше да се спори. Пресата се подчини, репортерите си събраха нещата и се пръснаха.

— Благодаря — прошепна Стивън на брат си. По челото му избиха капчици пот.

— Да. — Конър се втренчи след Черил Леджър с все още изкривено от гняв лице. — Тя бе отвратителна. Но кой съм аз, че да оспорвам свободата на пресата? — Главата му се завъртя и той стрелна брат си с бърз, суров поглед. — Все пак трябва да очакваме нещо повече, нали? — И без да дочака отговор, той извърна поглед, а поведението му се смекчи, когато докосна шапката на Брайън. — Хайде, шампионе. Трябва да празнуваме.

— Мис Талбот също — напомни му Брайън.

Онези ледени сини очи присветнаха върху лицето на Джулия.

— Да, мис Талбот също. Но само за един бърз сладолед. Тя трябва да оценява тестове, а ти и аз имаме много за наваксване.

— Добре — съгласи се Брайън. Очевидно мисълта да прекара известно време с чичо си бе достатъчна да разсее разочарованието му от краткотрайната среща с Джулия. — Отиваме направо във Фестивала на сладоледа — информира я той. — Любимият ми.

— И на мен — съгласи се тя.

— Умирам от глад. — Брайън погледна нетърпеливо към родителите си. — Може ли да тръгваме?

Стивън Стратфорд се взираше в празното пространство, присвил замислено вежди.

— Стивън? — Жена му го стисна за ръката.

Той премигна и се съвзе за миг.

— Разбира се, че можем да тръгваме. Готово ли е всичко? Тръгваме. — Давайки знак на цялата група, той обви с ръка раменете на жена си и пое към колата.

Конър спря за малко и свъси вежди докато ги наблюдаваше как заминават.

— С кола ли си? — попита грубо той.

Тъй като тя бе единственият възрастен, застанал там, Джулия трябваше да предположи, че говори на нея.

— Да.

— Добре. В такъв случай можеш да си тръгнеш, когато искаш.

Той отпусна ръка върху рамото на Брайън и го поведе към паркинга.

За момент Джулия остана на място, поразена от напрежението, което още се усещаше във въздуха.

Конър Стратфорд дори не се опита да прикрие факта, че изгаря от нетърпение да се отърве от нея. Но този път това нямаше нищо общо със старите трепети, които съществуваха помежду им. Този път имаше връзка с неговото семейство, с брат му.

Този път нещо не беше наред.

[1] Ининг — в бейзбола — полувреме, в което играчите посрещат топката. — Б.пр. ↑

4

2 април

С лакти, подпрени на бюрото, Стивън масажираше слепоочията си и искаше телефонът да звънне, искаше инстинктите му да не го подведат. Нуждаеше се от тази победа. Нуждаеше се от нещо добро след отвратителния уикенд, който току-що прекара. Първо, онази отвратителна репортерка в събота, последвана от инквизицията на Конър.

После, в неделя, когато разбра, че изборът му се е провалил главоломно. И всичко достигна кулминацията си снощи, в един съкрушителен, проточил се дълго скандал с Нанси.

Тя се тревожеше за него. Конър се тревожеше за него. Целият проклет свят се тревожеше за него.

Ако просто се разкараха и го оставеха на мира, той щеше да се оправи. Знаеше какво прави. Винаги контролираше нещата. В крайна сметка той беше Стратфорд, нали?

С горчивина отблъсна стола от бюрото си и го завъртя, за да погледне през прозореца. Пет етажа по-долу град Лийф Брук се движеше чевръсто през ранната си утрин. Центърът около сградата на общината направо подскачаше. Делови хора бързаха за работа, родители караха децата си на училище или в детската градина, а купувачите излизаха от супермаркетите и караха покупките си у дома.

Всичко изглеждаше толкова просто.

Може би за някои хора беше.

Мобилният му телефон звънна. Стивън го грабна.

— Да?

— Не е добре. Екипът не направи сделката.

Пръстите на Стивън се сключиха здраво около слушалката.

— Какво имаш предвид? Те бяха готови да подпишат.

— Да, но не го направиха. Той получи нови условия по договора си. Остава.

— Мамка му. — Стивън натисна „край“, пъхна телефона в джоба на сакото си. Десет хиляди долара заминаха в канала. Колко по-зле можеше да стане?

Някой почука на вратата.

Той преглътна и скръсти сигурно ръце върху бюрото си. Контрол. Трябваше да се овладее.

— Кмете Стратфорд? — Селесте, секретарката му, подаде глава през прага. — Съжалявам, че ви обезпокоих, сър, но имате среща в девет и трийсет. Мистър Хендерсън също е тук. Да го изпратя ли пръв?

Погледът на Стивън се стрелна автоматично към календара. Девет и трийсет. Филип Уокър, един от най-богатите предприемачи в Лийф Брук. Той планира сградите на две трети от градските търговски центрове, няколко от административните комплекси, главния рехабилитационен център и две от кината. Инвестира и много пари в супер търговския комплекс, току-що завършен в центъра на града, който трябваше да бъде открит след по-малко от две седмици. Грег спомена нещо за това, че Уокър искал да разговаря с него за някакво значително бизнес предложение, което щяло да бъде от голяма полза за града.

— Сър? — настоя Селесте.

Стивън вдигна глава и погледна секретарката си с непресторено одобрение.

— Да, пусни първо Клиф. И звънни на Грег. Информирай го, че мистър Уокър е тук. Той сигурно ще иска да се присъедини към нас.

— Добре, сър.

— О, Селесте? Кажи на мистър Уокър, че ще го приема след пет минути. Междувременно провери дали не иска кафе.

— Разбира се.

— Благодаря много. — Стивън я окуражи с усмивка. — Ти си незаменима.

Тя също се усмихна.

— Старая се.

Миг по-късно Клиф Хендерсън нахълта вътре с куфарче в ръка. Той беше висок и строен, с пясъчноруса коса и приветливи кафяви очи. Приятният външен вид на Клиф и непринудените му маниери допълваха момчешкия му чар. Той използваше тази типично американска привлекателност като свое предимство, приспивайки правните си противници с фалшиво усещане за сигурност, заблуждавайки ги, че е юридически съветник на средно ниво с консервативен костюм от Брук Брадърс. Истината бе, че у него нямаше нищо на средно ниво. Беше необикновен адвокат с изключителна проницателност, добре настроени инстинкти и ум като бръснач.

Той остави куфарчето си на бюрото и стрелна Стивън с бърз поглед докато го отваряше.

— Добре ли си?

— Да, защо?

— Изглеждаш малко уморен. — Клиф се усмихна едва-едва. — Може би от напрежението да бъдеш баща на печеливш питчър, превърнал се в суперзвезда. Страхотен мач, последван от страхотно празненство, така чух от Нанси.

Стивън се отпусна и чертите на лицето му се смекчиха.

— Да, мачът беше страхотен. Колкото до празненството, може би точно заради него днес не изглеждам съвсем във форма. Сам изядох огромна купа бананов сладолед. Трийсет и шест годишният ми стомах не е издръжлив като едно време.

— На мен го кажи. Отдавна отминаха времената, когато поглъщах по цяла пица с всички подправки отгоре. — Клиф извади една папка, отвори я и се отпусна в един от фотьойлите срещу бюрото на Стивън. — Имам някои предварителни числа. Изглеждат добре, макар че кампанията е в самото си начало. Избирателите те харесват. Харесват принципите ти. Бракстън също го знае. Той провежда силна кампания, което е необичайно толкова месеци преди изборите. И означава, че е разтревожен. Трябва да е. Виж. — И плъзна една страница по бюрото.

Стивън прегледа информацията.

— Не е точно съкрушителна преднина. Да, водя, но само с петнайсет пункта. Не е достатъчно, за да започна да планирам банкета за победата. И да не забравяме, че Бракстън е титуляр. Нашата работа ние трябва да си я свършим. — И се нуждаем от сериозни пачки, които да ни подкрепят, допълни на ум той. Пари, които нямам, защото ми се изплъзват, заедно с късмета ми.

— Сутринта говорих с баща ти — продължи Клиф. — Харесва му как се оформят нещата. Оптимист е за крайния изход.

— Радвам се да го чуя. — Стивън положи усилия да прикрие сарказма в гласа си. Оптимист. Така обикновено говореше баща му, не е зле, но и не е съвсем наред. Обичайното, когато изразяваше мнението си за Стивън. И това щеше да избухне в гняв и отвращение ако всемогъщият Харисън Стратфорд знаеше какво е направил синът му с парите, които той осигури за подкрепа на кампанията му.

Вътрешностите на Стивън се сгърчиха от самата мисъл за това.

Трябваше да възстанови тези пари — при това бързо.

— Искаш ли да се подготвиш за срещата с Уокър? — питаше Клиф.

— Знаеш ли за какво е?

— Нищо конкретно. Отнася се за някакво ново предложение, което още не е на дневен ред.

— Да, Грег спомена нещо такова. Но само това. Значи не можем да се подготвим много. — Стивън се облегна назад в креслото ти. — Не съм твърде притеснен. Всички инвестиции на Уокър са били добри за града. Предполагам, че и тази ще е такава.

Клиф кимна.

— Нямам търпение да чуя какво ще каже. И не само заради това, че върши добри неща за града, но и защото всичко това е и в твоя полза. — Той пъхна папката за сенаторската кампания обратно в куфарчето си и извади тефтер и химикалка. — Той е солиден съюзник, Стийв — влиятелен, с добри връзки, добър източник на нови приходи за Лийф Брук и също толкова добър източник на потенциално финансиране за кампанията.

— Разбрано. Нещо друго преди да започнем тази среща?

Още един търсещ поглед.

— Не. Само ти предлагам да се прибереш рано и да се наспиш. И зарежи банановите сладоледи.

— Ще опитам. — Стивън натисна бутона на интеркома. — Селесте, можеш да поканиш мистър Уокър и мистър Матюс.

— Веднага — отговори секретарката му.

Минута по-късно тя почука небрежно, отвори вратата и покани двамата мъже.

Стивън стана, поздрави Филип Уокър и се здрависа твърдо с по-възрастния мъж.

— Радвам се да те видя, Филип. Грег, благодаря, че дойде при нас. — После се здрависа и с градския управител, жест по-скоро протоколен, отколкото нещо друго. Те двамата с Грег Матюс отдавна бяха преминали отвъд официалностите. Вече пет години работеха заедно в тази общинска сграда. Освен че си взаимодействаха във връзка с градския бюджет и политика, те обядваха заедно, спореха приятелски за любимите си отбори на Метс и Янките и провеждаха по някой и друг личен разговор на паркинга. Грег беше умен и амбициозен и Стивън се чувстваше уверен от факта, че финансовото благосъстояние на Лийф Брук е в неговите ръце.

Той завърши официалностите:

— И двамата познавате Клиф Хендерсън. — И посочи към Клиф.

— Разбира се. — Още ръкостискания.

— Седнете. — Стивън посочи към столовете срещу него. Изчака докато всички се настанят преди да започне с напомняне, което със сигурност трябваше да определи оптимистичния тон на срещата. — Комплексът трябва да се открие на 14 април. Празненството, което планираме, трябва да събере целия град.

Филип Уокър кимна, изглеждайки доволен — или поне толкова доволен, колкото винаги изглеждаше. С дълбоко разположените си тъмни очи и бдителното си изражение той изглеждаше постоянно напрегнат, почти мрачен, сякаш размишляваше какво се обсъжда и го проверяваше за вратички.

— Добре — отговори. — Точно към това се стремим. — Той прокара нетърпеливо ръка през гъстата си прошарена коса. — Всъщност аз дойдох, за да обсъдим една друга идея, която мисля, че ще бъде също толкова доходна. И така, ако нямате нищо против, да се захванем направо с работата.

Не беше изненада. Уокър бе известен с това, че хващаше направо бика за рогата. А в този случай това бе повече от добре дошло за Стивън. С това главоболие, последното, което му се искаше, бяха празните приказки. В действителност се нуждаеше от силно кафе и от план.

— Давай.

— Хрумна ми, че Лийф Брук се е разраснал много откак ти пое поста. Сега си има административни сгради, магазини и задръствания, особено в гъсто населените райони. Навсякъде изникнаха общински петна, които да задоволят нуждите от паркинги на хората.

— Вярно. — Стивън се намръщи, чудейки се накъде се развива всичко това.

Филип се наведе напред, сбърчил замислено чело.

— „Уокър Дивелъпмънт“ има съдружна компания за услуги с имоти. Предлагаме разни неща като градинско оформление, почистване на сняг и охранителни услуги за онези, които притежават или наемат сградите, които ние строим. Бихме искали да се разширим в още една обществена сфера — а именно общинските паркинги. Ще поправим паркингите, ще махнем автоматите и ще поставим будки със служители на всички изходи. Така ще реорганизираме начина на работа на паркингите и ще ги направим по-достъпни и по-рационални. Ще осигурим и денонощна охрана.

Той скръсти ръце.

— Ето как го виждам аз. Според моите оценки сега брутната печалба на Лийф Брук от паркингите не възлиза и на милион годишно, а после градът плаща десетки хиляди за поддръжката им. Ако вместо това арендувате тези паркинги на моята компания, ние ще плащаме на Лийф Брук същия този милион, плюс пет процента от брутния доход, който ще събираме. Градът ще има по-сигурни и по-добри паркинги, ще се отърве от главоболията по поддръжката им, а междувременно ще си докарва и добра печалба.

— Ти също — допълни Стивън, а умът му обработваше светкавично всичко, което Уокър каза току-що.

— Вярно. — Погледът на Филип остана спокоен. — Но нали заради това съм в бизнеса.

Стивън взе химикалката си и я завъртя дълбокомислено между пръстите си.

— Това е интересна идея. Със сигурност си струва да се обмисли.

— Да се обмисли. Това означава ли, че я подкрепяш?

— Неофициално, първоначалната ми реакция бе да се съглася. Разбира се, ще трябва да прегледам сметките с Грег, а после да внеса предложението за гласуване в градския съвет. Както знаеш, тяхното одобрение е необходимо.

— И съм сигурен, че ти като председателстващ, ще получиш това одобрение без проблеми. В крайна сметка аз предлагам нещо, от което и двете страни печелят — сигурен съм, че сметките на мистър Матюс ще го потвърдят. — Филип стана и приглади сакото на скъпия си костюм. — Е, следващата сесия на градския съвет е в четвъртък. Внеси го тогава. Обади ми се като получиш подкрепата им.

— Добре.

— О… — Филип направи пауза, сякаш току-що му бе хрумнало нещо. — Като говорим за взаимноизгодни ситуации, поздравления за кандидатурата ти за сената. Ню Йорк ще бъде щастлив с теб.

— Благодаря. — Стивън също стана, макар инстинктите да му подсказваха, че се задава още нещо.

Инстинктите не го излъгаха.

Филип мушна ръка в джоба на палтото си и извади от там чекова книжка и писалка.

— Ако може, бих искал да направя своя принос в твоята кампания. Сигурен съм, че ще ги използваш добре, въпреки факта, че сигурно вече плуваш в пари от дарения. Но искам да бъда част от твоята печеливша кампания. — Без да изчака отговор той написа чек, откъсна го и го пусна на бюрото. — Ето. С най-добри пожелания.

Броят на нулите порази Стивън точно между очите. Пет. Филип Уокър току-що му беше дал чек за сто хиляди долара.

Той вдигна глава, а чертите му се подредиха внимателно докато приемаше чека и го сгъваше на две.

— Много щедро от твоя страна, Филип. Оценявам подкрепата ти.

— Удоволствието е мое. — Нещо като усмивка се появи по строгите му устни. — Ще те оставя да си вършиш работата. — И отново стисна здраво ръката на Стивън. — Благодаря, че отдели от времето си да се видим. Господа — обърна се той към Клиф и Грег. — Радвам се, че се видяхме.

Обърна се и излезе от офиса.

Грег надигна издължената си фигура от стола и се втренчи след него. Когато вратата се затвори плътно, той се обърна и погледна с любопитство към Стивън.

— Аз си мислех, че това ще е опипване на почвата за развиване на още един административен проект. Не очаквах такова нещо. Съжалявам, че те подведох.

— Няма проблеми. — Стивън се опитваше да задържи вниманието си върху разговора. Едва се сдържаше да не започне да подскача. Сто хиляди долара. Това бе точно искрата, от която се нуждаеше. — Аз също не очаквах това. Но идеята си струва. Общинските ни паркинги западат. А поддръжката им се превърна в голямо главоболие за града. Да не говорим за парите на данъкоплатците, които харчим. Това може да се окаже много добра сделка за Лийф Брук.

— Не мога да споря с това. — Проницателните сиви очи на Грег прецениха реакцията на кмета и я интерпретираха като позитивна. — Направих някои изчисления. Ако излязат както очаквам, ще повдигнем въпроса пред градския съвет. Не вярвам да възразят.

— Аз също.

Клиф не каза нищо, само си надраска няколко бележки преди да остави бележника си, да събере пръсти и да отпусне брадичката си върху тях.

Грег се окашля.

— Връщам се на бюрото си и започвам. Ще прегледам програмата ти със Селесте и ще видя кога си свободен да провериш резултатите.

— Звучи ми добре — съгласи се Стивън. — Да се уговорим за по-късно следобед.

— Добре.

След като Грег излезе в стаята се възцари мълчание.

— Интересен избор на момента от страна на Уокър — обади се Клиф, след като двамата със Стивън останаха насаме. — Колко ти даде?

Стивън му подаде чека без да обели и дума. Клиф подсвирна.

— Доста сериозен принос.

— Няма спор. — Съвестта на Стивън го накара да попита за очевидното. — Е, кажи ми сега, това подкуп ли беше?

Едното ъгълче от устата на Клиф трепна.

— Мисля, че Филип Уокър би нарекъл това стимул. Дали е подкуп или не зависи от интерпретацията. Той не те заплаши да спре финансирането ако откажеш категорично бизнес предложението му. И тъй като технически ти можеш да осребриш този чек още сега, дълго преди съветът да вземе окончателното си решение, не мисля, че представлява подкуп. Това не означава, че той няма да те харесва много повече ако му свършиш тази работа.

Това бе точно отговорът, който Стивън искаше да чуе. Съвестта му си оставаше чиста.

— Това е безспорно — призна, виждайки лъч надежда, чието отсъствие усещаше болезнено само преди половин час. — Но истината е, че идеята му е добра. Добра за Уокър, да, но е добра и за Лийф Брук. Стимул или не.

— Значи ти си имаш своя отговор.

— Май че да. Сега остава да получим само съдействието на Грег и одобрението на градския съвет.

— И още нещо. Да решим как да разпределим последното ти дарение.

О, Стивън знаеше как да го разпредели, много добре. Щеше да направи няколко стратегически залога, да увеличи дарението и да покрие загубите си.

Корекция: загубите на баща си.

Щеше да се отърве. Всичко щеше да бъде наред.

— Добре — промърмори той, а съзнанието му препускаше от една възможност към друга. — Очаквам дарението на Уокър да свърши добра работа.

5

В междучасието имаше нещо вълшебно. То отнемаше проблемите и забраните, караше ги да изчезнат заедно с онова първо спускане по пързалката или онова първо изкачване по шведската стена.

Ах, защо не съм отново на седем…

Джулия се усмихна, наблюдавайки как три от ученичките й преговарят за двете свободни люлки. Криси, както обикновено, командваше другите две момичета. Но този път тактиката й срещаше съпротива. Джени, която обикновено беше много свита, искаше да се люлее и отстояваше позицията си. А изостреният състезателен дух на Лори допълваше картината.

В това състезание нямаше да има победител.

Разбирайки, че са стигнали до задънена улица, трите момичета приеха единственото възможно решение, което нямаше да изгуби ценното им време от междучасието: те изиграха една игра с броене, за да решат кои ще бъдат двете щастливки. Нищо по-справедливо.

Минута по-късно Криси се захвана да командва момчетата.

Погледът на Джулия се премести, правейки механичния си кръг, за да се увери, че всичките й осемнадесет ученици са в безопасност. Че всички са добре.

Тя се намръщи леко като забеляза Брайън, който бе застанал отстрани, хвърляше във въздуха една бейзболна топка, хващаше я в ръкавицата и пак я хвърляше. Не беше типично за него да страни от другите. Или да е мълчалив. Но цял ден си бе останал такъв. Дори след шеметната победа в събота.

За сетен път тя се чудеше какво е станало през останалата част от уикенда и е променило толкова драстично настроението му. Каквото и да беше, то започна с онази отвратителна репортерка и нахалните й въпроси. Кметът Стратфорд не беше във форма от този момент нататък. Празненството на Фестивала на сладоледа, макар и весело, погледнато отстрани, бе насеяно със същото напрежение, което тя усети на стадиона. И двамата родители на Брайън правеха всичко възможно да го прикрият, но Джулия усети емоционалното напрежение. А Конър Стратфорд със сигурност бе студен като лед, освен в онези редки моменти, когато контактуваше с Брайън.

Тя се махна от там веднага щом й се удаде възможност. Но през целия уикенд определено се чувстваше неспокойна и разтревожена за Брайън. И изглежда това бе основателно.

— Здрасти. — Робин Хейли изтича към Джулия, засенчвайки очите си от слънцето. — В междучасие съм. Следващият ми час започва след двайсет минути в компютърната зала. И реших да проверя как е минала срещата ти.

За миг Джулия понечи да попита за каква среща става дума. После осъзна, че Робин има предвид вечерта й с Грег.

— Шоуто беше отлично — отговори тя. — След това хапнахме късничко в центъра. Като се има предвид колко бях изтощена, все пак се забавлявах много.

Робин прибра кичур тъмно руса коса зад ухото си.

— И?

— И какво?

Приятелката й въздъхна.

— Джулия, виждала съм Грег Матюс. Той е невероятно красив мъж. И освен това е луд по теб. Обажда се, изпраща ти цветя, води те на страхотни места. Какъв е тогава проблемът?

Джулия избегна погледа на приятелката си, без да откъсва бдителния си взор от децата. Не й се искаше да води този разговор. Робин бе добра приятелка, но твърде много се месеше в личния живот на Джулия, по-скоро в липсата му. Ако Джулия не знаеше, че го прави за добро, щеше да й каже да се разкара. Но тя й мислеше доброто. А за Робин, която бе типична купонджийка, интересният личен живот означаваше срещи с много мъже и вземане на всичко от всяка една връзка. В което нямаше нищо лошо — за Робин. Но не вървеше при Джулия.

— Няма никакви проблеми — заяви категорично тя. — Да. Грег е приятен. И наистина е много внимателен. Компанията му ми е приятна. Не знам какво очакваш да чуеш. Излизали сме едва няколко пъти.

— Да, знам. И Грег не ми прилича на човек, който е свикнал да чака.

Това си беше вярно. Грег бе свикнал да получава онова, което иска. Но беше и много прозорлив. Долови факта, че Джулия не е от типа жени, които отделят физическото и емоционалното обвързване. В началото той беше много търпелив и очевидно се въздържаше да я притиска. Този път бе малко по-трудно. Когато я изпрати до дома й в събота вечерта, настоя да влезе — и то не за по едно кафе. Тя го разубеди, обяснявайки му, че е уморена. И това си беше истина.

Добре де, част от истината.

Останалото би прозвучало като мелодраматични глупости или като сапунена опера за един мъж, толкова опитен и толкова решен да направи следващата стъпка като Грег.

Тя осъзна, че това не е честно. Но не можеше да избяга от същността си. И предложи на Грег да се виждат по-рядко. Това не мина. Той веднага отпусна натиска, извини се, че я притиска, уверявайки я, че е готов да чака, да отстъпи и да й даде толкова време, от колкото се нуждае.

Проблемът бе, че тя не беше сигурна дали времето ще промени нещо. Особено ако думите на майка й от онази вечер бяха верни. Каквато и искра да имаше между нея и Грег — поне от нейна страна — тя все още не бе пламнала. Нито пък се бяха родили някакви истински чувства. Тя го харесваше. Точка.

— Джулия? — подкани я Робин.

— Нямам какво повече да ти кажа, Роб. — Джулия приключи с темата твърдо, а разтревоженият й поглед се отнесе обратно към Брайън. — Съжалявам, че те разочаровах, но…

— Не е това. — Приятелката й се взираше зад нея, изучавайки далечната страна на игрището. — Някакъв тип наблюдава децата. Ей там, до оградата. Зад дърветата.

— Тип? — Джулия се завъртя бързо и се наведе да погледне зад дърветата. Забеляза високия мъж, облегнат в оградата. Той бе скръстил ръце и се взираше съсредоточено към играещите деца.

Тя го позна веднага.

— Това е Конър Стратфорд — промърмори тя. — Чичото на Брайън. — Обърна се към Робин. — Ще наглеждаш ли децата за минута?

— Разбира се.

— Благодаря. — Джулия тръгна право към оградата, заобикаляйки дърветата, които скриваха Конър от погледа й. Той сигурно я бе видял да идва, но не даде знак за това.

— Здравей — поздрави го лаконично Джулия, когато приближи до него. — Мога ли да ти помогна?

Онези студени сини очи премигнаха срещу нея.

— Не си спомням да съм те молил за помощ.

— Вярно. Това означава ли, че си тук, за да наблюдаваш междучасието? Или чакаш да се освободи някоя люлка?

Устните му се присвиха леко, сякаш отговорът бе против волята му.

— Люлките никога не са ме привличали. По-скоро си падах по народната топка.

— Народна топка? Защо ли не съм изненадана? Ти можеш да преследваш хората агресивно, а после да изчислиш посоката на обратните им удари, за да ги избегнеш и да спечелиш. Добре звучи.

Този път той я изненада със смеха си.

— Схващам, че нямаш много добро мнение за мен.

— Не те познавам достатъчно добре, за да имам каквото и да е мнение за теб. Освен по отношение на Брайън. Очевидно го обожаваш. — Тя спря и погледна бързо през рамо, за да види дали момчето все още играе само. — Ти също се притесняваш за него — предположи тихо тя. — Аз също. Днес е необичайно резервиран. Опитах да поговоря с него, но без особен успех. — Тя се обърна обратно към Конър. — Предполагам, че не искаш да ми подскажеш какво го притеснява.

Тя не таеше надежда да получи отговор. Разбира се, чичото на Брайън посрещна молбата й с гробовно мълчание.

— Има ли нещо общо с кампанията на баща му? — настоя тя, заявявайки очевидното. — Има ли напрежение у дома? Онзи ден със сигурност изглеждаше така. Ето ги и признаците.

— Така ли? — Конър се изправи с непроницаемо изражение.

— Да. — Джулия се хвана за оградата, разочарована от стената, издигната, за да я накара да замълчи. — Мистър Стратфорд, аз имам опит в тази област. Разбирам, когато едно дете е наранено.

— Настина? Ти си психолог? Мислех, че си просто учителка.

— Аз съм и двете. Имам диплома по детска психология и по начална педагогика. Освен това изнасям лекции в болницата по теми, засягащи детското емоционално благосъстояние. И съм добре квалифицирана. Така че повярвай ми, не вдигам пара напразно.

В очите му проблесна интерес.

— Детска психология и начална педагогика. Впечатлен съм.

— Съмнявам се. Нито едната, нито другата професия носят доход, който би могъл да те впечатли. А семинарите са безплатни.

— Преди малко каза, че не ме познаваш. Как би могла да знаеш какво ме впечатлява?

— Проницателна догадка. Рисковите инвеститори ценят парите и възможностите да спечелят повече. Това е много далеч от онова, което ценят учителите и психолозите.

Той не изглеждаше раздразнен, а по-скоро заинтригуван и наведе глава да я погледне.

— Предполагам, че познаваш доста рискови инвеститори?

Тя се изчерви, осъзнавайки, че тук я е хванал натясно и че той го знае. Говореше му с гнева и отчаянието си, а не изхождайки от фактите. Нещо повече, не й беше в характера да прибързва с преценката си.

— Не гледай толкова виновно — предложи направо той, разбирайки изражението й. — Преценката ти е точна. Просто се чудех дали се базира върху наблюденията ти върху някой друг. Но нека да ти подскажа нещо. Там отвън има един голям, грозен свят. Не само финансистите са мотивирани от алчността и властта. Почти всички са такива. Някой път просто погледни извън класната си стая. Ще се изненадаш.

И се отдели от оградата.

— Ще тръгвам преди Брайън да ме види. Предпочитам да не знае, че съм тук.

Защо? — искаше й се да попита. Защото ще се разстрои, когато се сбогувате? Или защото ще каже на баща си за посещението ти?

— Мистър Стратфорд? — Без да мисли много, тя го сграбчи за ръката, нуждаейки се да си каже болката преди той да тръгне.

Той спря, а премреженият му син поглед се фокусира върху пръстите й, после се премести към лицето.

— Какво?

Тя бързо го пусна.

— Знам, че не ме харесваш. Това си е твое право. Но няма нищо общо с Брайън. Племенникът ти е много специален за мен. Така че ако се измъчва, аз искам да помогна.

Лицето на Конър стана мрачно.

— Разбирам. Но не можеш. Така че стой надалеч от всичко това. — Той отстъпи няколко крачки, после спря и се обърна докато очите им се срещнат. — И между другото, не е вярно, че не те харесвам. И се казвам Конър.

6

Конър не се върна в града до късния следобед в понеделник.

Кара с часове след като си тръгна от училището на Брайън, адски разтревожен от мрачното настроение на иначе жизнерадостния си племенник. Това направо го убиваше. И изпитваше силно желание да набие малко разум и, още по-важно, малко приоритети в главата на брат си.

Нима Стивън не виждаше какво причинява на сина си?

Прекрачвайки прага на апартамента си в Горен Уест сайд, Конър съблече сакото си и го хвърли на дивана. Чувстваше се като пребит. Излезе от апартамента призори, стигна в офиса преди седем и тръгна към десет, за да се върне в предградието, от което си тръгна бесен преди два дни. И защо? Защото се надяваше да намери нещо, което да го успокои. Вместо това откри, че Брайън е още по-зле отколкото в събота. Очевидно напрежението между Стивън и Нанси бе избухнало някъде между събота следобед — след хапливите думи, които двамата със Стивън си размениха на четири очи — и понеделник сутринта, когато Брайън е тръгнал за училище. Толкова чувствителен, Брайън бе попил всяка капка от стреса на родителите си. Стрес, който можеше да се избегне напълно, ако Стивън искаше.

По дяволите! Той отново играе хазарт.

Конър промърмори една ругатня и отиде до шкафа да си налее питие. Взе го със себе си, застана до прозорците в дневната и се втренчи в очертанията на Манхатън.

Комарджийството на Стивън започна в гимназията. Дори преди това, ако се броят дреболиите като басовете с приятели за това дали училищният отбор ще спечели трофея през следващата година. От там нататък той премина на по-големи залози и на професионални футболни клубове — от малки суми за редовните мачове през сезона до хиляди за Супер купата и световните финали. Страстта се задълбочаваше с времето. Заедно с това характерът на Стивън ставаше все по-непостоянен, понякога жизнерадостен, понякога затворен. Драматичните извисявания и спадове говореха много сами за себе си.

Конър по-добре от всеки разбираше къде се кореняха проблемите на брат му. Стивън трябваше да се докаже, да стане победител.

Да оправдае очакванията на баща им.

Конър не хранеше илюзии. Харисън Стратфорд беше надменен кучи син, чиято страст да прави пари бе засенчена само от страстта му към властта. Той вярваше в победата, винаги и независимо от шансовете. И не очакваше нищо по-малко от синовете си.

Стивън извади лошия късмет да е първороден син. С една година по-голям от Конър, той незабавно бе обявен за златното момче на баща им. Най-добрите училища, най-добрите оценки, капитан на най-настървените университетски отбори. От там в Йейл и в Юридическия факултет на Йейл. Планът включваше серия от крайъгълни камъни: първо, изключителен адвокат; след това силна местна политическа фигура; после скок в щатския сенат, в Конгреса и — с точната биография, имидж, платформи и подкрепа — право в Белия дом.

Онова, което искаше самият Стивън, никога не се обсъждаше, тъй като според баща им, то не беше важно. Нито пък неговите способности, интереси или смелост.

Пътят на Конър бе по-лесен. Да започнем с това, че бе второто дете. Очакванията бяха различни. Също така той се вписваше идеално в професионалния калъп на баща си. Имаше природна склонност към правенето на пари. Според Харисън това го превръщаше в бащичко. И без роля за изпълнение, без национална задача, Конър бе свободен да преследва целта си, проправяйки си път през Харвард и право нагоре през бизнес школата. От самото начало беше ясно, че той има талант да прави правилните инвестиции. Това му спечели властови позиции и огромен финансов успех. Докато навърши трийсет беше създал собствена компания и излезе сам на пазара. До трийсет и три беше милионер. В резултат от това спечели уважението на баща си и изпълни очакванията му.

Очакванията за Стивън бяха много по-високи и по-дългосрочни. Конър бе свършен факт, Стивън бе проект в развитие.

Харисън си нямаше и представа за хазартния проблем на сина си. Конър полагаше адски усилия за това, измъквайки Стивън винаги, когато той се главозамаеше, и покриваше загубите му. Нещо по-важно, той разговаряше с него или по-скоро му четеше конско. И дума не можеше да става за професионална помощ — ако пресата дочуеше какви са причините, стоящи зад терапията, Стивън щеше да бъде свършен. Така че работата оставаше за онези, които ги бе грижа за Стивън — в началото за Конър, после за Нанси — те трябваше да му дадат силите, от които той се нуждаеше, за да се въздържа.

С брака, бащинството, успешния кметски мандат и лекциите на Конър Стивън най-накрая се подобри. Той успя да поеме контрола върху живота си, да заключи хазартната си страст в някакъв тъмен ъгъл от минатото си и тя си остана там.

До тази проклета сенаторска надпревара, която набираше ход.

Изведнъж напрежението от необходимостта да успее, да стане велик, да спечели се върна върху лицето му и се издигна над него като някакво хищно животно.

Конър усети промяната в настроенията на брат си около Нова година, когато стартираха плановете за кампанията. Той тихо наблюдаваше Стивън без да казва нищо на никого — дори на Нанси, чиито прекалено блеснали очи и твърде слънчева усмивка му подсказваха, че тя вече знае. Конър се молеше да не е прав. Но всички инстинкти в него му крещяха, че старите демони на Стивън надигат глава. Неспособен да се отърси от тревогите си, той започна да посещава Лийф Брук все по-често и по-често, изучавайки поведението на Стивън и нещо по-съществено, наблюдавайки възможния му ефект върху Брайън.

Досега Брайън изглеждаше добре.

Но миналата събота всичко стана ясно. Поведението на Стивън — спешното обаждане, заради което се наложи да напусне мача, свръхчувствителността му относно финансовата подкрепа — потвърди най-лошите подозрения на Конър. А враждебната реакция на Брайън потвърди най-ужасните му страхове.

Това страхотно хлапе се превръщаше в жертва на войната на Стивън.

Спорът на Конър със Стивън не бе от приятните. Той не му спести нищо, грубо напомняйки миналите издънки на брат си, които струваха цяло състояние и поставиха под адско напрежение брака на Стивън. После напомни на Стивън, че той сега има син, който е достатъчно голям и прозорлив, за да усети поведението на баща си и, в резултат от това, да получи огромни емоционални удари.

Стивън се озъби и двамата мъже проведоха един изтощителен и яростен двубой с много крясъци. Който завърши с това, че Стивън обяви Конър за лицемерно копеле и с прости думи му каза да си гледа работата, да си вземе проклетите пари и конските евангелия и да върви право в ада.

Конър беше бесен. Адски се изкушаваше да си тръгне без да поглежда назад. И точно така щеше да направи ако не беше Брайън.

Но не можеше да понесе мисълта за това, че племенникът му страда заради слабостта на Стивън и заради отказа на Нанси да погледне истината в очите. Брайън се нуждаеше от стабилен живот, от някой, на когото да разчита. А засега това бе чичо му Конър.

Чичо му Конър и Джулия Талбот.

Несъмнено Брайън имаше силен съюзник в лицето на мис Талбот. Нейната преданост към Брайън през тези последни няколко седмици говореше сама за себе си. А днес — да, тя със сигурност даде да се разбере колко го обича. Да не споменаваме за това как се опитваше да го защити. Предаността й бе направо за възхищение.

Конър завъртя чашата между пръстите си и се замисли за учителката на Брайън, спомняйки си за краткото им общуване през деня.

Джулия Талбот не бе точно такава, каквато си я представяше първоначално. О, някои от наблюденията му се оказаха точни. На първо място нейната непосредственост. Тя гледаше на света през очи, поразително незасенчени от цинизма или от желанието да реализира някакъв свой план. Физическите й черти бяха също толкова естествени и също толкова забележителни — факт, който Конър не можеше да не забележи, въпреки че съзнанието му бе изцяло погълнато от Брайън. И, разбира се, чувствата й към Брайън, които бяха напълно искрени.

От друга страна, тя бе много по-смела, отколкото той си мислеше, с известна язвителност в хумора си и впечатляваща непосредственост в поведението си. Според неговия опит хората бяха словоохотливи, понякога язвителни, но рядко директни. И това го изненада, особено от една идеалистка, от една начална учителка.

Колкото до отношението й към Брайън, то бе безпогрешно. От една страна, това беше добре. Тя го наглеждаше, наблюдаваше го като орлица, търсейки признаци за напрежение. От друга страна, ако не харесаше видяното, можеше да направи следващата крачка. Можеше да се свърже с Нанси или със Стивън, или да обсъди притесненията си с някой от своите началници. И това можеше да доведе до неприятности.

Джулия Талбот не биваше да се въвлича по-надълбоко в този проблем. Трябваше да стои настрани.

И той трябваше да се погрижи за това.

Използвайки всички възможни средства.

7

5 април

Настъпваше паника.

Стивън крачеше из офиса си, а през ризата му избиваше пот. Той съблече набързо спортното си сако, свали вратовръзката си, захвърли ги на стола и нави ръкавите на ризата си.

Мисли! Трябваше да помисли.

Всичко се объркваше. Затъваше все по-дълбоко и нямаше накъде да се обърне. Вече не можеше да потърси и помощ от Конър. Не и след като го обиди и го изхвърли онзи ден. Не и с такъв огромен дълг. Три пъти повече отколкото бе дължал някога през живота си. Конър щеше да му скъса главата.

Половин милион долара. Как успяха загубите му да набъбнат до такава шеметна сума? Беше направил само няколко проклети залога. И всичките бяха сигурни, стратегически, проучени внимателно. Проблемът бе, че залагаше на хокейни мачове. А за хокея не притежаваше онзи естествен инстинкт, който имаше за футбола и бейзбола. Но времето го притискаше и вече нямаше избор.

С приближаването на Купата Стенли хокеят бе единственият спорт със залози, достатъчно високи за неговите цели. Футболният сезон свърши отдавна, а бейзболният се откриваше през тази седмица. Колкото до приятелските срещи, там залозите бяха нищожни. Остана хокеят.

И сега дължеше петстотин хиляди долара.

Прокара длан по челото си. Лошото бе, че малко повече от сто и петдесет хиляди долара идваха от личните му сметки. Но останалите — триста четиридесет и седем хиляди и шестстотин и петдесет долара, за да бъдем точни — дойдоха от фондовете на кампанията му. А огромен дял от тези фондове бяха инвестиции на баща му.

Не беше сигурен кое би било по-добре за него — да влезе в затвора или да се изправи пред баща си.

Какво по дяволите щеше да прави сега?

Трябваше да върне парите — при това бързо. Преди Клиф да открие несъответствията, преди пресата да се разрови достатъчно надълбоко и да разкрие съмнителните му действия. Нямаше много време, но все пак разполагаше с нещо — няколко дни, може би седмица. Трябваше да върне парите на мястото им.

Но как? Към кого да се обърне за помощ?

Отново се появи мисълта за Конър. Дали има кураж да звънне на брат си?

Има ли възможност да не го направи?

Все още размишляваше, когато звънна личният му телефон.

Той го погледна тъпо и не понечи да го вдигне. Деловият ден свърши отдавна, тоест обаждането беше лично. Но сега не искаше да разговаря с никого. Ако трябваше да се обзаложи — не че залозите му струваха много напоследък — би заложил на Нанси, която вероятно се чудеше къде е и защо не се прибира за вечеря. Не можеше да разговаря с нея. Не и сега. Определено не можеше да я погледне в очите. А Брайън — как да погледне сина си в очите, знаейки в каква каша е забъркал живота на цялото семейство?

Брайън мислеше, че баща му е герой.

Е, не беше герой. А нечестен, безгръбначен мошеник. Накрая Брайън щеше да го открие.

Телефонът престана да звъни, после започна отново, този път без спиране.

Добре. Трябваше да преодолее това.

Той се окашля, опитвайки се да звучи нормално, наведе се и вдигна слушалката.

— Нанс?

— Не, господин кмете. Филип Уокър се обажда. Съжалявам, че звъня на личната ви линия, но току-що разговарях с Грег Матюс. Той ми даде резултатите от сесията на градския съвет. Трябва да кажа, че не съм много доволен.

Страхотно! Това бе последното, което Стивън очакваше. В лудостта на последните няколко часа беше забравил напълно за сесията на градския съвет, която се бе провела по-рано. Помоли Грег да се обади на Уокър с резултатите. Трябваше да очаква това обаждане. Но нямаше представа откъде Уокър е взел личния му номер.

Какво ли значение имаше? Човекът седеше на другия край и чакаше отговор.

А Стивън не бе в състояние да се справи с него.

— Здрасти, Филип… — Той превключи на автопилот, опитвайки се да запази равния си тон. — Бях си тръгнал към къщи. Радвам се, че Грег се е свързал с теб. Да, и аз бях изненадан. Нямах представа, че един от членовете ни търси алтернативи за общинските паркинги. Все пак неговото предложение си има достойнства. Не знам дали Грег се е впуснал в подробности, но предложението е да се отървем напълно от часовите и дневните плащания. Общината ще издава дългосрочни разрешителни за паркиране. Таксите за тези разрешителни ще се събират от общински служител или ежегодно, или на половин година. Това е една по-евтина, по-безболезнена алтернатива на сегашната практика.

— Може би. — Дълбокомислена пауза. — От друга страна, тази система не предлага никаква сигурност за колите и за хората край тях.

— Посочих това на сесията — отговори Стивън, едва способен да мисли от пулсирането в главата си. — И твоето предложение все още е в сила. Но трябва да бъда откровен. Повечето съветници клонят към опцията с разрешителните. Тя намалява разходите и не е толкова драстична, колкото възможността цялата система на паркингите да премине в ръцете на една частна компания.

— Разбирам. — Напрегнато мълчание. — Е, надявам се да промениш решението им. Всъщност, сигурен съм, че ще го направиш.

Може би на Стивън така му се стори, но думите му прозвучаха по-скоро като нареждане, отколкото като молба.

— Както и да е, няма да те задържам. Прибирай се при семейството си. — Филип се закашля. — Но преди да затворим, има и още една причина за обаждането ми. Малко е неудобно, но току-що разбрах, че съм направил огромна грешка с онзи чек за кампанията ти. Трябва да съм бил много разсеян като съм го написал. Без да искам добавих една нула. Ще ти бъда благодарен ако го скъсаш. Разбира се, ще ти напиша нов чек със сумата, която имах наум — десет хиляди долара.

Стивън усети как в гърлото му се надига жлъч. Той се отпусна бавно в креслото, цялото му тяло се тресеше. Това сигурно бе някаква жестока шега. Да скъса чека? Не можеше. Трийсет хиляди долара от него вече бяха проиграни.

— Господин кмете?

— Тук съм — чу гласа си Стивън.

— Не се обиждайте. Бих искал да допринеса повече. Но ние невинаги получаваме онова, което искаме. Да си го кажем направо, животът е късмет. Ако го имаме, излизаме напред. Ако не, си оставаме неудачници. Обикновено всичко е в ръцете на проклетия късмет — което, както знаете от скорошния си личен опит, може да означава една дълга лоша сламка. Понякога можем да контролираме изхода. Както например, когато едната ръка мие другата и всеки получава каквото иска. Но колко често имаме възможност да се сблъскаме с такава ситуация?

Този път в посланието на Уокър нямаше никакви двусмислици. То прозвуча силно и ясно.

Цялото.

Ледени тръпки побиха Стивън.

— Да не би да казвате, че стоте хиляди долара са в зависимост от…

— Връзката е ужасна — прекъсна го Филип. — По дяволите, мразя телефоните. А пък и ти тъкмо излизаше. Ще те оставя да се прибереш при жена си и при сина си.

Бързо щракване, последвано от сигнал свободно.

Дълго след като Филип затвори, Стивън остана сам в тъмния си офис, заровил глава в ръцете си.

Изнудваха го. Това бе достатъчно лоша новина. Но колко знаеше Уокър? Очевидно всичко.

Първо, иначе целият този сценарий не би имал никакъв смисъл. Базирани единствено върху предишните им делови отношения, впечатленията на Уокър от Стивън биха го подвели да стигне до заключението, че кметът е неопетнен, етичен лидер. Поради това би трябвало да очаква Стивън да се обиди от инсинуациите му. Трябваше да очаква от него да скъса чека, да откаже всякакви други предложения и да докладва в полицията, че Уокър се е опитал да го изнуди.

Но нещата не се развиха така.

Което водеше до по-отвратителната част. Онази саркастична забележка, че животът е късмет и също толкова саркастичното споменаване на скорошния му личен опит, на дългата сламка с лошия късмет. Цялата хазартна аналогия бе твърде прецизна и не допускаше никакво съвпадение.

Не, всичко бе пределно ясно. Филип Уокър знаеше, че Стивън е в беда. Но как бе разбрал? Нещо по-важно, докъде се простираше информацията му? Знаеше ли, че Стивън е затънал до гуша в комарджийски дългове? Знаеше ли, че тези дългове идват от фондовете за кампанията и трябва да се възстановят? Нещо по-лошо, знаеше ли, че собственото му дарение е сред загубите? Заради това ли беше толкова сигурен, че изнудването ще мине — защото Стивън не можеше да върне парите, които вече нямаше.

Дишането на Стивън се ускори толкова, че той усещаше надигането на гърдите си. Трябваше да разбере какво точно знае Уокър. Ако беше толкова зле, колкото се страхуваше, той трябваше да убеди Уокър да бъде търпелив и да не си иска парите обратно. Щеше да обещае да хвърли всички сили в подкрепа на предложението на Уокър за общинските паркинги. По дяволите, за него нямаше значение кое предложение щеше да одобри съветът. И двете си имаха своите предимства. И той щеше да подкрепи активно предложението на Уокър — щеше да заложи на сигурността. Това бе солиден аргумент. И някак си щеше да успее да спечели на своя страна съветниците. Трябваше да го направи.

Вдигна личния си телефон и набра.

— Да? — Уокър вдигна веднага, очевидно очаквал обаждането.

— Трябва да се видим — заяви Стивън без предварителни любезности. — Тази вечер.

— Господин кмете? — Фалшива изненада. — Мислех, че вече вечеряте.

— Е, не вечерям. Очевидно вие също. Кога можем да се срещнем?

Замислена пауза.

— Какво ще кажете за след половин час, в бара на ъгъла на Северно и Трета?

— Ще бъда там.

Стивън бе гаврътнал половината си джин с тоник, когато Филип влезе и се плъзна към тъмното ъглово сепаре. Разкопча палтото си, поръча бърбън, изчака го и отпи голяма глътка преди да срещне погледа на Стивън.

— Искате да ме видите?

— Бих искал едно обяснение.

— За?

Стивън остави чашата си с треперещи пръсти.

— Не искам да си играем игрички. Искам да знам какво имаше предвид с това, че едната ръка мие другата.

Острият поглед на Филип се заби в неговия.

— Мисля, че е ясно от само себе си. Ти имаш нещо, което аз искам. Аз пък имам нещо, което ти искаш. И си помагаме. — Още една глътка. — Просто е.

— Какво те кара да мислиш, че ще се унижа да въртя мръсни сделки, само за да събера дарения за кампанията?

Филип повдигна леко ъгълчето на устата си.

— Не какво да е дарение. Дарение от сто хиляди долара. Което не можеш да върнеш, защото вече си го инвестирал в спортни залагания.

На Стивън му се повдигна.

— Не знаеш за какво говориш.

— Така ли? Ето какво ще ти кажа. Предизвикай блъфа ми. Информирай ченгетата, че те изнудвам. — Той подаде мобилния си телефон на Стивън. — Давай. Ще ги изчакам тук да ме приберат.

Стивън въздъхна тежко, сведе поглед и се втренчи в питието си.

— Искаш договор за общинските паркинги в Лийф Брук.

— Това е идеята.

— Не мога да принудя съвета да гласува по това предложение. Но мога да им изнеса една дяволски добра реч.

— Направи го. — Филип гаврътна бърбъна си, блъсна чашата настрани и стана. — Извикай всеки един по отделно. Така ще ти бъде по-лесно. След като ги спечелиш, предложи гласуване. Имаш една седмица да ме зарадваш с добра новина.

— Или да ти върна парите — напомни му Стивън.

Още една мрачна усмивка.

— Вече обсъдихме този въпрос, господин кмете. Онова, което имам за теб, може да съсипе кариерата ти и да те прати в затвора, независимо от това дали ще успееш да събереш онова, което ми дължиш. Така че задръж парите. Използвай ги за своята кампания или за своята страст — не ми пука. Не искам да ми ги възстановяваш. Искам договора. Така че намери начин да ми го осигуриш. — Той закопча палтото си. — Ще очаквам обаждане от теб следващия четвъртък. Приятна вечер.

Конър беше заспал, когато телефонът звънна. Той опипа по нощната масичка докато открие слушалката и я вдигна към ухото си.

— Ало?

— Конър, аз съм. — Гласът на Нанси беше приглушен и задавен от сълзи.

И той изведнъж се събуди напълно.

— Какво има? — попита и втренчи поглед в електронния часовник. Четири и петнадесет.

— Съжалявам, че те събудих. Но не знаех какво да правя. Не можех да се обадя на Клиф, не и за това.

— Нанси, успокой се. — Конър вече отхвърляше завивките и ставаше от леглото. — Кажи ми какво става.

— Стивън — прошепна тя. — Той не знае, че ти се обаждам. Но съм уплашена до смърт. Прибра се чак след три. И беше толкова пиян, че едва вървеше. Опитах да поговоря с него, но той ми нареди да го оставя на мира. Каза някои ужасни неща. После припадна на дивана. Не искам Брайън да го намери такъв сутринта, но е прекалено тежък, за да го кача по стълбите. И се боя да го събудя в това състояние. — Нервна пауза. — Той е в беда, Конър. Никога не съм го виждала такъв. И не знам какво да правя.

— Брайън добре ли е?

— Да. Той не знае нищо. Легна си в девет. Казах му, че Стивън има късно съвещание. Така че проспа останалото.

— Добре. Тръгвам. Ще бъда там преди Брайън да се събуди.

След като затръшна телефона, Конър включи лампата и отиде в коридора да извади куфара си от дрешника. Метна го на леглото и хвърли вътре някакви дрехи, а умът му препускаше докато си събираше багажа. Беше петък. Така печелеше уикенда. Но както звучаха нещата, май че имаше нужда от повече време.

Взе бързо решение.

Всичките му сделки вървяха гладко. Слава богу, за модерните технологии. С новата прекрасна унифицирана съобщителна система, с която се сдоби наскоро, можеше да отиде до Европа за цял месец и да не липсва на никого в офиса. Високотехнологичният уред интегрираше гласовата му поща, електронната и факсовете и показваше всичко на екрана на компютъра. Можеше да прехвърли личната си линия на мобилния телефон. И така можеше да работи от всякъде.

Беше време за продължителен престой в Лийф Брук.

Двайсет минути по-късно Конър хвърли лаптопа и куфара си в мерцедеса и с първите плахи лъчи на зората ускори по магистралата Уест сайд към кризата, която го очакваше.

8

Нанси изглеждаше на ръба на припадъка, когато Конър влезе през входната врата четиридесет и пет минути по-късно. Той се намръщи, защото не беше свикнал да вижда винаги самоуверената си снаха в чифт стари джинси, с петна по лицето и с очи, подпухнали от сълзи.

— Хей. — Той пусна чантата си и я сграбчи за раменете. — Добре ли си?

Тя кимна. Очевидно полагаше огромни усилия да се овладее.

— Благодаря, че дойде. Стивън може да ме убие заради това, че ти се обадих, но трябваше да направя нещо. Не можех да позволя Брайън да види баща си в това състояние. — Разтреперана, тя сведе поглед към себе си. — Като говорим, че Брайън не трябва да ни вижда така, мисля да се кача горе и да си взема душ. Така ще изглеждам почти нормална, когато синът ми слезе долу. — Посочи към дневната. — Стивън още е на дивана. Приготвих и кана кафе. Ще имаш нужда.

— Сигурен съм.

— Конър? — Нанси докосна ръката му, когато той тръгна към дневната. — Не мога да ти кажа колко съм ти благодарна…

— Знам. — Конър покри ръката й, опитвайки се да я успокои. — Качвай се горе. Аз ще се оправям от тук нататък.

Стивън все още бе като вцепенен, свит върху дръжката на дивана. Беше напълно облечен, с палто и обувки.

Ругаейки под носа си, Конър хвана брат си за ръката и го разтърси.

— Стивън. — Още едно силно раздрусване, последвано от няколко леки, но настоятелни плесници по лицето. — Стивън.

Очите на Стивън се отвориха едва-едва и той промърмори нещо нечленоразделно. После пак се затвориха.

— По дяволите, Стивън, събуди се — изръмжа Конър през стиснатите си зъби. Искаше му се да се разкрещи така, че да събори къщата. Но това щеше да събуди и Брайън.

Трябваха му цели пет минути, за да получи някакъв свързан отговор от брат си.

Стивън се намръщи, насили се да повдигне клепачи и кървясалите му очи се фокусираха с мъка.

— Конър?

— Да, аз съм. — Той стисна брадичката на Стивън, разтърси я здраво, после още веднъж. — Стой буден — нареди му ядно.

— Какво правиш тук? — изпелтечи Стивън.

— Спасявам ти задника. — Конър дръпна брат си, изправи го на крака и го подкрепи, като обви раменете си с едната ръка на Стивън. — Върви с мен.

— Какво? — Стивън се подчини нестабилно. — Къде?

— В кухнята. Ще изпиеш поне три чаши силно кафе. После те хвърлям под душа. Вониш на алкохол.

По лицето на Стивън проблесна раздразнителна неохота.

— Преди да започнеш да се караш с мен, помисли за това — посъветва го Конър с твърд, сърдит глас. — След около час синът ти ще слезе за закуска. Такъв ли искаш да те види?

Негодуванието изчезна, заместено от призрачен поглед, който смекчи яростта на Конър. Каквото и да ставаше, по дяволите, брат му се тормозеше.

Стивън допи кафето мълчаливо, потрепервайки от горчивия му вкус. Трезвостта се завърна бавно и стъкленият поглед изчезна от очите му.

— Колко е часът? — попита най-накрая той.

Конър си погледна часовника.

— Почти шест.

— Едва се е зазорило. — Осъзнаването на действителността изпъна устата на Стивън в мрачна усмивка. — Очевидно Нанси ти е звъннала.

— Дяволски вярно. И даже не мисли да се вбесяваш. Жена ти те обича. Беше разтревожена до смърт. Обърна се към мен, защото аз съм единственият, който познава ситуацията. Тя те защитаваше, както го е правила винаги.

Стивън се втренчи в чашата си с кафе.

— Знам — отговори със задушен глас.

Това бе идеалното начало за Конър да започне да го обстрелва с въпросите си. За жалост нямаха време. Инквизицията трябваше да почака. Той стана.

— Хайде да те обръснем и да те пуснем под душа. Ще закусим всички заедно щом Брайън слезе долу. А след като Нанси го заведе на училище, ние с теб ще си поговорим.

В този момент Нанси влезе, изглеждайки безкрайно по-овладяна отколкото преди половин час.

Напрежението буквално изпука във въздуха, когато зоркият й поглед срещна погледа на Стивън. Никой от двамата не проговори.

— Душът свободен ли е? — Деликатният въпрос на Конър разсече тишината.

Нанси кимна.

— Готов и ви очаква.

Стивън се изправи на крака и въздъхна несигурно, по-скоро изтощен, отколкото нестабилен.

— Не си спомням много от онова, което се е случило снощи, но се съмнявам да е било приятно — обърна се той тихо към жена си. — Съжалявам. Съжалявам повече отколкото можеш да си представиш.

Той говореше за нещо много повече от това, че се бе прибрал пиян и всички те го знаеха.

Нанси преглътна с мъка.

— Знам.

— Най-добре да се оправя. — Стивън тръгна към прага, възстановявайки доколкото можеше равновесието си. Стрелна Конър с бърз поглед. — Мога да се справя и сам.

Да, точно така, искаше да каже Конър. Може би с душа. Но не и с живота си.

— Добре — съгласи се мрачно. — Аз ще се помотая тук долу и ще изпия чаша кафе с Нанси.

Този ден Брайън проспа будилника, за пръв път в живота си.

Когато седем и петнайсет дойде и отмина без издайническото потропване отгоре, Нанси се качи да го събуди. Тя слезе с мрачно изражение. Посрещайки изпитателния поглед на Стивън, докладва, че синът им е заспал дълбоко, че изглежда изтощен, че завивките му изглеждат още по-зле — сякаш през тях е минал ураган — и че първият му въпрос бил дали татко си е у дома. Премигвайки от изводите, Стивън реагира незабавно и хукна нагоре да успокои сина си. Последвалите звуци от затваряне на шкафове и течаща вода подсказаха на Конър, че брат му е поел сутрешните задължения на Нанси — избиране на подходящи дрехи, надзираване на измиването на зъбите и завързването на обувките.

Конър чу гласа на Брайън и той бе далечно ехо от нормалната му жизненост. Докато двамата със Стивън слязоха по стълбите и Стивън обяви, че на масата за закуска го чака изненада.

Това привлече вниманието на Брайън.

— Какво е? — попита.

— Слез и виж сам. — Стивън изглеждаше облекчен.

Брайън изтича напред, втурна се в кухнята и се огледа с очакване.

— Чичо Конър! — На лицето му се появи огромна усмивка, когато видя чичо си, наведен над масата, приключвайки с една препечена филийка.

— Здравей, шампионе — поздрави го Конър. — Слезе тук за нула време. Тъкмо щях да излапам тези удивителни палачинки, които майка ти приготви.

Брайън пусна шумно раницата си.

— Не знаех, че ще идваш днес.

— На това му викат изненада. — Конър разроши косата на племенника си, после потупа възглавничката на съседния стол. — Сядай и ми говори докато си хапваш.

— Имам само пет минути. Ще получа черна точка ако закъснея. — Усмивката на Брайън изчезна. — Как ми се иска да не беше делник. Нямаше да ходя на училище.

— А, това е част от изненадата. Аз няма да остана само днес. Тук съм на едно дълго посещение.

— Наистина? Колко дълго?

— Достатъчно, за да си опаковам цяла чанта с дрехи и да си взема лаптопа. Виж в гостната. Нещата ми са на леглото.

— Добре! — Брайън отпразнува новината като изля сироп върху палачинките си докато плувнат. — Значи ще бъдеш тук като се прибера?

— Още по-добре. Ще те взема от училище — тоест, ако мама няма нищо против. — Конър погледна шеговито към Нанси, търсейки позволението й.

— Аз съм съгласна — увери го тя и се наведе над Брайън да му нареже палачинките. — Така ще ми остане повече време за магазина. Трябва да финализирам разходите за тримесечието. — Нанси притежаваше малък луксозен бутик в един от първокласните търговски райони на Лийф Брук. — Значи тази сутрин аз ще оставя Брайън на училище, а после ще се видим у дома около пет. Какво ще кажете?

— Добре звучи. — Конър бе повече от доволен от сценария. Искаше да има колкото може повече време насаме с племенника си, за да разгадае какво точно е психическото състояние на Брайън.

— Ами татко? — намеси се Брайън. Предишното му безпокойство се върна и той хвърли бърз поглед към баща си, търсейки поне малко успокоение. — Ти ще закъснееш ли довечера? Или ще можеш да се прибереш за вечеря?

Лицето на Стивън се изкриви болезнено като на баща, който знае, че причинява болка на детето си.

— Ще се прибера преди седем — потвърди той. — Добре ли е?

Облекчението на Брайън бе осезаемо.

— Добре.

— Повече от добре — информира племенника си Конър. — Това ни дава четири часа да изгладнеем. И ние няма да изгубим и една минута от тях. След училище отиваме директно в парка да потренираме онзи твой спринт, за да можеш да стигаш до базата, без да си счупиш нещо или да се нагълташ с прах. След това се прибираме у дома и се захващаме с домашното ти. Дори може да помогнем на майка ти с вечерята. И докато се усетиш, татко ще е тук. Какво ще кажеш?

— Страхотно! — Брайън се тъпчеше, заприличал отново на себе си. — Ще се срещнем пред портата на игрището — успя да измърмори той между хапките. — В три.

— Това си е среща.

Цялата несериозност изчезна в минутата, когато Конър и Стивън останаха сами, а заглъхващото бръмчене от колата на Нанси потвърди, че тя и Брайън са се отправили към училището.

— Да не губим време — предложи тихо Конър и кацна върху дръжката на стола си. — Колко е зле?

Стивън прокара ръка през косата си и се втренчи в кухненския прозорец.

— Зле.

— Стивън, говори ми. Аз няма да си отида. Също и проблемът. Ще измислим нещо. Просто ми кажи как стоят нещата.

Мрачен смях.

— Колко благородно. И героично. Ето, аз те изхвърлям в понеделник, а в петък ти тичаш обратно, като Ланселот[1] от двадесет и първи век, галопиращ да ме спаси.

— Престани — Конър приближи до брат си и плесна с длани върху бар плота. — Престани да се самосъжаляваш. Трябва да се тревожиш за Брайън. Той е причината, поради която съм тук. — Напрегната пауза, след която Конър допълни: — Това и фактът, че си ми брат и прецакваш живота си.

— Прецаках живота си — коригира го Стивън. — Минало време. Този път вече се погребах. — Той наведе глава и сключи пръсти зад врата си. — Това е трудно за преглъщане, дори за теб.

Конър погледна отпуснатите рамене на брат си.

— Не те съдя. Искам да ти помогна. За бога, позволи ми да го направя.

— Разбира се, защо не — отвърна Стивън, а тонът му бе пропит със самоирония. — Да видим, да не би случайно да ти се търкалят излишни половин милион долара? Нали разбираш, пари, с които можеш да разполагаш, които не са вложени в акции? Ако е така, точно сега ще са ми дяволски полезни.

Затаил дъх, Конър се опита да прикрие шока си.

— Хлътнал си с петстотин хиляди долара?

— Долу-горе толкова.

Конър се принуди да зададе и следващия логичен въпрос:

— Всичко това не може да е от спортни залози. В нещо друго ли си се забъркал?

— Какво например, търговия с наркотици? Не, Конър, не съм паднал толкова ниско. Просто по-големи залози, лош избор, по-големи загуби. — Горчив смях. — Винаги съм налапвал въдицата като стане дума за хокей.

— И букмейкърът ти чака за парите?

— Не, той си ги получи. Но аз не съм. Така че трябва да върна парите там, откъдето съм ги взел.

Стомахът на Конър се сви на възел.

— И откъде?

— Откъде другаде? От моята кампания. — Стивън се обърна с лице към брат си. — Между другото, споменах ли, че повечето пари са на татко?

— Мамка му…

— Точно така се чувствам и аз. — Стивън обърна длани нагоре. — Е, кой пръв ще ми отреже главата, властите или любящият баща?

Умът на Конър направи бърз анализ, първо на цялостната ситуация, после на непосредствените възможности. Нямаше за какво да размишлява. Дългосрочните планове трябваше да почакат. Сега бе важно да запушат дупката. Той щеше да продаде малко акции, да източи някои сметки от паричния пазар. Щеше да ги пръсне в няколко различни банки и брокерски къщи. Нямаше да има драстичен недостиг на фондове. Никакви въпроси от нервни банкери или борсови брокери. Това трябваше да се направи.

— Ще имаш парите до края на банковия ден — информира той Стивън.

Брат му отпусна глава.

— Просто така?

— Не, не просто така — Ледени искри проблеснаха в очите на Конър. — Да ти намеря парите е мой проблем. Да ги задържиш си е твой.

— Разбирам. — Стивън преглътна и върху лицето му отново се появи онзи призрачен вид. Очевидно бе на самия ръб на самообладанието си. Щеше да се прекърши. — Ще намеря начин да ти ги върна — промълви той. — Ще отнеме малко време, но…

— Върни ми ги като престанеш. — Конър трябваше да достигне до съзнанието на брат си. Но просто не знаеше как да го направи. — Стивън, това не е просто лош навик. Вече не е. Не можем да се преструваме. Това е болестно състояние. Трябва да потърсим помощ.

Това предизвика реакция — въпреки че не онази, на която се надяваше Конър.

— Страхотно! Психиатър. Специалист по комарджии без късмет. Или още по-добре, няколко вдъхновяващи срещи в Клуба на анонимните комарджии. — Стивън се отдръпна и напълни отново чашата си с кафе. — И колко време мислиш, че ще мине, преди да изтече новината, че един Стратфорд посещава такива срещи? Особено пък точно този Стратфорд. Жълтата преса ще празнува. Също и Бракстън. Мога да изпратя една прощална целувка на сената.

— Стивън…

— Конър, моля те… — Стивън тръшна чашата на плота и кафето се разля. — Не съм навит за лечебни разговори. Достатъчно трудно ми бе да те помоля за парите. Не го усложнявай. — Треперещите му ръце се свиха в юмруци. — Трябва да мина през тези избори. След като вляза, след като вече не съм под микроскопа на Бракстън, ще можем да поговорим за дългосрочни решения. А засега нека да направим компромис. Ти ми заемаш цяло състояние. В замяна аз ти обещавам, че няма да го проиграя.

— Не е достатъчно. Ще ми обещаеш, че изобщо няма да играеш. — Предусещайки формалното съгласие, което щеше да получи — празни думи без никаква основа, Конър допълни: — И нека да те предупредя, че няма да приема това обещание с лека ръка. Ти също трябва да го вземеш на сериозно. Защото възнамерявам да вися тук и да се убедя, че го спазваш. Познавам всички признаци, братко. Знам, че си се върнал в играта. И ще те спра. Можеш да се обзаложиш и това ще е залог, който ще спечелиш.

Стивън си пое бавно дъх, после го изпусна припряно.

— Нали знаеш, че бях се отказал за дълго.

— Да, знам. И отново ще го направиш. Заради Нанси и Брайън. Той разбира, че нещо не е наред. Последното, което ни се иска, е той да започне да си мисли, че всичко това е по негова вина.

И отново лицето на Стивън се стегна болезнено, сякаш тревогите му бяха много по-дълбоки отколкото можеше да се види на пръв поглед.

— Не можем да позволим Брайън да разбере за всичко това. Трябва да го убием в зародиш докато все още можем.

В думите отекна отчаяние, отчаяние, от което Конър го побиха тръпки. Защо Стивън бе толкова разстроен, след като току-що му хвърлиха спасителния пояс, от който толкова се нуждаеше?

Нещо не си пасваше.

Конър се намръщи, опитвайки се да се концентрира върху параметрите в кризата на Стивън.

— Ние го убиваме в зародиш. Поне си мислим, че го правим. Казах ти, че ще имаш парите още днес. И ще направиш всичко възможно да си стоят на мястото. Това е то — нали така?

— Да. Трябва да бъде. — Стивън стисна зъби. — Ще оправя нещата. Няма да им позволя да повлияят на Брайън. Кълна се, че никога няма да го поставя в положение, в което да оспорва собствените си достойнства. Обичам това хлапе повече от всичко на света. Аз трябва да спра с тези неща преди да излязат от контрол. Трябва и ще го направя.

[1] Ланселот — един от рицарите на Кръглата маса, приближени на крал Артур. — Б.пр. ↑

9

Джулия беше на ръба.

Масажираше слепоочията си, обикаляйки по периферията на компютърната зала и оглеждаше набързо помещението, за да се убеди, че всичките й ученици се справят добре със задачите си. С наведени глави, пръстите им препускаха по клавиатурите и те пишеха своите есета от два абзаца, озаглавени „Какво желая“ под зоркото наблюдение на Робин.

Точно в този момент Джулия желаеше най-много да се наспи добре.

Не успя да се наспи нито снощи, нито предишната нощ.

Може би заради очакванията й за семинара довечера — продължение на откритията на доктор Гарбър за пренебрегването на децата и за емоционалния тормоз над тях. А може би това се дължеше на тревогите й за Брайън Стратфорд.

Както и да е, сънищата й бяха сцени от миналото, пълни със забравени спомени, които не бяха се появявали от години, не и в такива живи детайли. Като дете тя сънуваше много такива сънища. Това бе един травматичен период в живота й, който повлия на целия ход на бъдещето й.

Не бе изненадващо, че спомените избраха точно този момент, за да се върнат.

Тя и Франи не поддържаха връзка от години. Франи напусна дома си някъде шестнайсет годишна — по-скоро избяга. Известно време писа на Джулия и писмата бяха с клеймо от Сан Франциско, Лос Анджелис и накрая от Сан Диего — места, възможно най-далеч от Пафкийпси. После писмата престанаха да пристигат и Джулия някак си разбра, въпреки някогашната им близост с Франи, въпреки, че Франи държеше много на приятелството им, че връзките с миналото са твърде болезнени, за да се поддържат дълго.

Не че Джулия можеше да я обвинява. След всичко, което бе преживяла, как да не иска да изтрие спомените от детството си?

Всичко започна, когато Джулия не бе много по-голяма от Брайън сега. Най-напред признаците бяха едва доловими, твърде неясни, за да бъдат забелязани от осемгодишната й приятелка. Но Мередит Талбот забеляза. А по-късно, когато ескалираха, тя реагира.

Реалността никога не е била толкова грозна.

Джулия въздъхна и хвърли поглед към часовника в залата.

Два и четирийсет. Почти време за уикенд.

Група деца се разшаваха. Тя не ги винеше. Беше петък следобед през пролетта, птиците чуруликаха и уикендът наближаваше.

— Привършвате ли? — попита тя.

Чукане на клавиши, няколко кимвания и една-две ръце се вдигнаха във въздуха.

— Ето какво. Още пет минути. Ако мис Хейли приключи с всички ви до тогава, ще излезем на игрището за петнайсет минути и ще отпразнуваме началото на уикенда.

Серия от крясъци посрещна предложението й, а Робин й се усмихна.

— Добре прието предложение — отбеляза тя. — Добре, деца, кой се нуждае от помощ?

Осем минути по-късно класът се пръсна на игрището, децата подпряха раниците си в оградата и се втурнаха да играят.

— Не е чудно, че си толкова популярна. — Робин се изсмя и застана до Джулия. — И аз с удоволствие бих започнала уикенда си по-рано. — Тъжна въздишка. — Макар че може би не точно този уикенд. Трябва да приключа с проекта. Трябва да заредя кредитната си карта.

Джулия кимна с разбиране. Робин бе компютърна специалистка и то не само технически, но и творчески. Беше завършила електронно инженерство и бе прекарала първите си няколко години след колежа, проектирайки вериги и безжични устройства за важни комуникационни компании. Това бе доходно, но не беше за нея. Не и с това напрежение. Не и с тази отчуждена работна среда. Не и със скучния социален живот на ексцентриците, с които работеше. И тя се насочи към другата си любов — децата. Върна се в училище и получи учителска правоспособност. Сега бе щастлива, с приятна работа и цъфтящ социален живот. Единственото, което й липсваше, бе огромната заплата от промишлеността. Опитваше се да изкарва допълнително, пишейки сложни компютърни програми за малки компании, програми, които изглеждаха като на гръцки за неспециалисти като Джулия.

Талантът на Робин бе впечатляващ. По-впечатляващ бе фактът, че тя го смяташе за нещо второстепенно в сравнение с това, което предлагаше на децата. Това говореше много за характера й, поне от гледна точка на Джулия.

— Голям ли е проектът? — попита Джулия, като нарочно се въздържа да се интересува от подробностите. Знаеше много добре, че конфиденциалността бе част от договорите на Робин.

Тя сви рамене.

— Компанията, за която работя, мисли така. Знам само, че ще получа три хиляди долара като приключа. Така ще се погрижа за сметките, които натрупах през пролетните разпродажби. Включително и за онази светлосиня копринена рокля, за която ти споменах, която струва цяло състояние. Между другото, ще я облека в събота вечерта.

Джулия се усмихна.

— А, значи ще разпускаш. И кой е щастливецът?

— Съвсем нов и много обещаващ. Засега мога да ти кажа само това. Както и да е, ще ме води в един много шикозен ресторант в Манхатън.

— Струва ми се, че копринената рокля ще е много подходяща.

— Надявам се. — Изпитателен поглед. — А ти — виждаш ли се с Грег?

— Ще обядваме в неделя. — Джулия не допълни, че нарочно е уредила срещата за обяд в централен ресторант. Така можеха да се срещнат в ресторанта и тя щеше да се оправи с настоятелните очаквания на Грег.

— Джулия, в някой момент ти все пак ще трябва да преспиш с този човек.

Край с избягването на темата. Добрата стара пряма Робин просто елиминира тази възможност, сграбчвайки бика направо за рогата.

С примирена въздишка Джулия посрещна откровеността на Робин с откровеност.

— Защо? Защото той е мъж, а аз — жена и няколко пъти сме излизали на вечеря?

— Не, защото той е красив, преуспял и е луд по теб и няма постоянно да се държи като монах.

— Е, в такъв случай ще трябва да опита другаде. — Джулия се изненада от хапливия си отговор. Изненадата й бе съпроводена от чувство за вина при стреснатото и леко напрегнато изражение по лицето на Робин. Но това чувство премина бързо. Истината бе, че вече й писна от тази необходимост да спи с някого само защото е добра партия и са прекарали заедно достатъчно време, за да може той да го очаква от нея. Не й пукаше в какви времена живее и какво правят другите. Не скачаше в леглото с някого ако не го желаеше и не беше готова за това.

— Уха, това беше жестоко — отговори меко Робин. — Да не би да напипах някое болно място? Да не би Грег да те притиска?

— Не. Няма такова нещо. — Джулия прокара пръсти през косата си. — Роб, съжалявам. Не исках да ти се зъбя. Но този спор е стар. Знаеш, че го правя за добро. Но напоследък сексът е последното нещо, за което си мисля. Напоследък щом стигна до леглото, искам да се наспя добре. И все не успявам. Може би това обяснява ужасното ми настроение.

— Не се тревожи за това. — Робин отхвърли извинението й с обичайното си безгрижно отношение. — А и си права. Не е моя работа дали ще спиш с Грег. Просто не искам да си пропиляваш живота докато чакаш господин Идеалния. Но изборът си е твой. — Тя погледна замислено приятелката си. — Но сега, като го спомена, виждаш ми се малко отслабнала. Тревожи ли те нещо?

— Всъщност, да. — Тя вирна глава, наблюдавайки как Брайън Стратфорд изтича през игрището и се хвърли на шведската стена, катерейки се упорито по нея. Заприлича на себе си — за момент. Но понякога — твърде често днес — той изглеждаше притеснен и отнесен. Забелязваше същото през цялата седмица. Но днес това бе по-често и със сигурност по-изразено. Освен това той изглеждаше изморен, не недоспал, а по-скоро изтощен, сякаш нещо важно тормозеше съзнанието му, нещо, което го ядеше и не му даваше да спи. Джулия усещаше, че това, каквото и да бе то, има някаква връзка с баща му.

— Все още се тревожиш за Брайън — предположи Робин, проследявайки погледа на приятелката си.

— Да. Не е на себе си. Много бих искала да отделя една минута и да си поговоря насаме с него, въпреки че Конър Стратфорд изрично ми забрани да се меся.

— Сякаш това ще те спре, ако си помислиш, че някое от твоите хлапета е наранено.

— Права си, няма. Спира ме фактът, че днес нямах никаква възможност за разговор насаме. Няма да рискувам да разстроя Брайън. Което означава, че няма да го дръпна настрани или да направя проблем заради промяната в поведението му. Трябва да избера точния момент. А днес нямаше такъв. Нямаше нито един спокоен момент още след първия звънец.

— Ами сега? — предложи й Робин. — Ето го моментът, ако можеш да го свалиш от шведската стена.

Джулия се обърна да огледа пистата, намръщи се и поклати глава, когато видя, че ученическите автобуси започнаха да пристигат и да се нареждат на опашка, за да посрещнат пътниците си. Зад тях родители с коли караха бавно и спираха на определените си места, за да изчакат пътниците си.

— Сега няма да стане. Няма достатъчно време. А и майката на Брайън ще дойде всеки момент да го вземе. Ще трябва да изчакам до понеделник.

— Защо не поговориш с мисис Стратфорд? Не пред Брайън, разбира се, но се разберете да й звъннеш. Тя винаги е била отзивчива.

— В минатото, да. — Джулия се намръщи още повече. — Но сега е различно. Въз основа на всичко, което виждам — от напрежението на кмета до покровителското поведение на брат му — предполагам, че проблемът е у дома. А ако съм права, мисис Стратфорд сигурно не е най-подходящият човек, с когото да…

Тя прекъсна, когато една синя лимузина приближи до портала. Шофьорката, официално облечена жена в сив делови костюм, излезе и се насочи право към тях. Изглеждаше позната, но Джулия не можеше да се сети откъде. Не беше родител, или поне не от тези родители, с които Джулия се бе срещала. Освен това изглеждаше твърде незаинтересована, крачейки стегнато с бележник и малка черна кутийка, която, след по-обстоен поглед, се оказа касетофон.

Касетофонът веднага подсказа на Джулия коя е тя.

— Мис Талбот!

Джулия я разпозна точно в секундата, в която жената я забеляза и извика името й.

— Мис Талбот, може ли да поговоря с вас?

Беше Черил Леджър, онази кльощава репортерка от „Leaf Brook News“, която се появи на бейзболния мач на Брайън миналата събота.

Какво, по дяволите, искаше от нея?

Джулия стрелна Робин с бърз озадачен поглед.

— Това е репортерката, за която ти разказах — промърмори тя. Обърна се и се замисли какво си е наумила тази неприятна новинарка. — Какво мога да направя за вас? — попита я хладно.

— Не съм сигурна дали ме помните — започна мис Леджър. — Аз съм…

— Помня ви, мис Леджър. Само не знам защо сте тук.

Репортерката изглеждаше леко изненадана.

— Лесно е да се изясни. — Тя огледа набързо района и погледът й фиксира шведската стена, по която Брайън се качваше за трети път. — А, ето го. Това е Брайън Стратфорд, нали?

Джулия скръсти ръце на гърдите си.

— Мисля, че го знаете.

— Знам също, че той много ви обича. Стана ясно още на мача в събота. — Черил Леджър прегледа бележките си сякаш обмисляше следващия си въпрос. С едно ловко движение тя включи касетофона си. — Кажете ми, мис Талбот, дали напоследък сте забелязала нещо необичайно в поведението на момчето? Някакво необичайно напрежение? Имам усещането, че той ви се доверява, което не би ме изненадало. Аз обожавах учителката си във втори клас. Разказвах й всичко, особено за проблемите у дома. Стори ми се, че усетих някакво необичайно напрежение, което не можах да разбера. А може би напрежението е причинено точно от това, за което си мисля.

Тя продължи скоростно, без дори да дочака отговор.

— Сигурна съм, че покрай училището познавате много добре кмета и мисис Стратфорд. Определено се чувствахте достатъчно удобно да поканите кмета Стратфорд за среща с вашите ученици. Е, кажете ми, въз основа на личните си впечатления от него, минали и настоящи, не ви ли се стори необичайно раздразнен онзи ден? Особено когато се повдигна темата за финансиране на кампанията му? Това ли е особено чувствителната тема за кмета — според вас, разбира се?

— Нямам представа за какво говорите, мис Леджър — отвърна Джулия с разтреперан от гняв глас. — Нямам и представа откъде вземате това нахалство. Това е училище. Аз съм учителка. Вие нахлувате на работното ми място по време на учебен час. Моля да се извините и да си вървите.

Черил Леджър изглеждаше по-скоро обнадеждена, отколкото обезсърчена.

— Това означава ли, че мога да ви се обадя у вас? — попита тя. — Ако е така, това ме устройва. Можем да се уговорим за удобно време, когато аз да…

— Мис Леджър, нека да ви задам един въпрос. Какво би казал вашият вестник за един съдебен процес. Защото точно сега вие сте много близо до него.

Гласът се чу сякаш от никъде, но без да погледне Джулия разбра на кого е.

Конър Стратфорд.

Пребледнялото лице на Черил Леджър показа, че тя също го е познала.

— Мистър Стратфорд — промълви тя и се обърна към него. — Тъкмо питах мис Талбот…

— Имахте предвид, че я разпитвахте. — Той тръсна глава към касетофона й. — Предлагам ви да изключите това нещо. Веднага. — В момента, когато тя се подчини, той обърна ледено сините си очи към Джулия. — Не е нужно да отговаряш на нищо. Нито да търпиш тормоза на нахалните репортери.

— Нямам и намерение — увери го тя. — Всъщност тъкмо казвах на мис Леджър да си тръгва. И тя се канеше да го направи. Нали, мис Леджър? — Очите на Джулия хвърляха искри.

Репортерката кимна неохотно.

— Добре. — Тръгна бавно и спря за малко да погледне замислено към Брайън.

— Даже не си го помисляйте — предупреди я Конър, изключвайки всяка идея тя да се обърне директно към Брайън. — Само ако приближите на десет метра от племенника ми, ще наредя да ви арестуват. Помислете си колко привлекателно би било едно такова заглавие.

Заплахата му постигна желания ефект. Черил Леджър изтича до колата си и потегли.

— Какво нахалство — въздъхна Джулия, все още вбесена. — Не е чудно, че медиите имат лоша слава. За това допринасят кръвопийци като тази.

— Тя е отрепка, вярно — съгласи се Конър, поглеждайки свирепо след репортерката. — Но далеч не е единствената. И това не се отнася само за пресата. Повечето хора си имат някакъв план. Ще се шокираш ако научиш на какво са способни, за да го постигнат.

— Това е доста цинично, не мислиш ли? — попита Джулия.

— Не. — Той я погледна в очите и сви рамене. — Доста реалистично — когато си имаш работа с хора над дванадесет и извън класната стая.

На Джулия започна да й писва от това снизходително отношение.

— В такъв случай се радвам, че съм в класната стая и си имам работа със седем-осем годишни деца. Всъщност мисля, че в началните училища трябва да работят повече хора. Това може да допринесе за тях и за техните планове.

— Може.

Над тях отново надвисна онова напрежение, като при отблъскващи се магнити.

Или на привличащи се магнити, но с напълно различни заряди?

— Хей, здравейте. — Робин проби дебелата стена на напрежението, протегна ръка и се усмихна на Конър, а нахаканите й, типично американски черти се проявиха веднага при вида на един красив мъж. — Аз съм Робин Хейли. Работя в компютърната зала тук. И мисля, че племенникът ви е страхотен.

Конър реагира с леко почтителен поглед и твърдо ръкостискане.

— Конър Стратфорд. Извинете ме за лошите ми маниери. Бях се концентрирал в тази репортерка и в желанието си да я удуша.

— Щом казвате. — Усмивката на Робин стана палава. — На мен ми се стори, че искате да удушите Джулия. Предполагам, че това е реакция от гнева ви срещу мис Леджър. Нали?

Намекът й попадна в целта и тъмните вежди на Конър се присвиха.

— Мисля, че току-що бях обвинен, че си го изкарвам на погрешния човек. Извинявам се, ако е така.

— Джулия приема извиненията ви — увери го Робин. — Нали, Джулия?

А на Джулия й се искаше земята да се разтвори и да я погълне.

— Не са нужни извинения. Ние с чичото на Брайън просто не намираме общ език.

— А, това ли е проблемът? — Тонът на Робин подсказваше, че тя знае по-добре. — А аз останах с друго впечатление. Няма значение. Колкото до мис Леджър — продължи тя, обръщайки се към Конър, — не ви обвинявам. Въпросите й граничеха с клеветата.

— А може би бяха твърде близо до истината — промълви едва-едва Джулия.

Не искаше Конър да я чуе. За нещастие той я чу. Стегна се и я погледна с онзи пронизващ поглед.

— Мис Талбот, може ли да поговоря насаме с вас?

Стомахът на Джулия се стегна на възел. Тя определено бе прекрачила границата. Но някак си не й пукаше. Може би защото се тревожеше за Брайън. Може би защото бе вбесена на чичо му. А може би и заради двете.

— Добре. — Тя вдигна брадичка и огледа игрището, преди да се обърне към него. — Но само за минута. Трябва да наглеждам децата. Да не споменаваме, че във всеки момент Брайън ще те забележи и ще се втурне насам.

— Минута тогава. — Той погледна учтиво към Робин. — Бихте ли ни извинила?

— Разбира се. — Робин едва сдържаше смеха си. — Аз също ще наглеждам децата. Така че вие двамата можете да използвате една цяла минута, за да се избиете. Или каквото искате.

Джулия измина краткото разстояние до сградата и спря в нишата, която бе опустяла в петък в три следобед.

— Нека се досетя — започна тя, обръщайки се с лице към Конър. Скръсти ръце на гърдите си, готова и изпълнена с желание за битка. — Не ти хареса коментара ми. Грешка, не ти хареса фактът, че той беше верен.

Пронизващите му очи се присвиха и за момент той я огледа внимателно.

— Не става дума за мен и за това какво ми харесва. Аз защитавам семейството.

— Брайън не е ли част от семейството?

— Знаеш отговора.

— Тогава и той заслужава твоята защита.

— Той я има.

— Така ли? — Джулия повдигна още малко брадичката си. Нямаше да отстъпи, не и този път. — Той страда. Изтощен е, изглежда така, сякаш снощи не е мигвал. Тих и отчужден е. И двамата знаем, че това не е Брайън. Нещо не е наред. Фактът, че си тук днес, е доказателство за това. Вече два пъти тази седмица напускаш финансовата си империя и идваш до тук да видиш Брайън. Ти също се тревожиш за него. Само че знаеш какъв е проблемът. А аз не знам.

В брадичката на Конър трепна едно мускулче.

— Не си споменала това пред репортерката, нали?

— Разбира се, че не съм. Не съм й казала нищо друго, освен да се разкара. Но Черил Леджър не е проблемът. Тя може да бъде държана настрани, с юридически средства, ако се наложи. Проблемът е Брайън, неговото състояние. Какво става у тях? Дали е заради кампанията? Дали тя не поглъща прекалено много от времето на кмета? Или емоционалното напрежение е прекалено голямо и семейството не може да го понесе? Това мога да го разбера. Тежка кампания, много време. Но Брайън не се предава толкова лесно. Той е свикнал баща му да бъде под светлината на прожекторите. И инстинктите ми подсказват, че има нещо повече. Така ли е?

— Брайън си легна късно — отговори Конър, без да промени изражението си. — Уморен е. Ще бъде добре след почивката през уикенда.

Последната капка от търпението на Джулия се изчерпа.

— Престани да ме успокояваш. Това не е умора. Има нещо повече. А фактът, че избягваш въпросите ми, ме кара да се чудя дали Черил Леджър не беше права, че проблемът е финансов. Видях реакцията на кмета на въпросите й за финансовата подкрепа. Той беше разстроен. Ти също.

В очите му проблесна гняв.

— Тя оспори честността ми. Аз я срязах. И не бях разстроен. Бях бесен. Има разлика.

— Не отговори на въпроса ми.

— Не харесвам тези намеци.

— Няма никакви намеци — възкликна Джулия, вбесена докрай. — Аз харесвам брат ти. Гласувах за него. И пак ще гласувам за него. Той е добър и честен човек. Направи страхотни неща за Лийф Брук, не се съмнявам, че ще направи още по-страхотни в Ню Йорк. Не ми пука дали ти и баща ти го финансирате. Просто ми кажи защо Брайън е повлиян от всичко това и си тръгвам.

— Казвам ти за последен път — Брайън е добре. Просто се нуждае от малко сън. Колкото до графика на Стивън, да, той е адски зает. И липсва на Брайън. Но ние вземаме мерки да оправим това. Винаги ще съм насреща да заместя брат си, когато Брайън се нуждае от мен.

— И как ще го правиш от Манхатън?

— Няма да бъда в Манхатън. Оставам в къщата на Стивън и Нанси.

Джулия не бе подготвена за това.

— Оставаш там? За колко време?

— Както казах, за колкото съм нужен.

— Ами компанията ти? Клиентите ти?

Конър се усмихна едва-едва.

— Защо? Тревожиш се да не изгубя пари? Недей. Технологиите са изумителни. Мога да върша всичко директно от лаптопа си. Унифицираната ми съобщителна система интегрира гласовата ми поща, електронната и факсовете, всичко в едно. Може дори автоматично да прехвърля съобщения към мобилния ми телефон. Това е една от облагите да бъдеш част от порочното общество извън началното училище. Впечатлена ли си?

— Предизвикваш ли ме?

— Всъщност, да.

Джулия усети, че се усмихва въпреки нежеланието си.

— Това е честно. Добре тогава, да. Малко съм впечатлена.

— От какво, от техническите ми постижения или от откровеността ми?

— И от двете. Макар че очаквах някакъв такъв шедьовър. Откровеността, това е друга история.

Лека промяна на изражението, която нямаше нищо общо с настоящата тема.

— Аз си имам много страни — заяви той и погледът му премина бързо към устата й, преди да се върне отново към очите й. — Започвам да подозирам, че и при теб е така.

На Джулия й се искаше да отрече привличането, зараждащо се помежду им. Но нямаше смисъл. Имаше го, със или без основание. Тя го усещаше. Също и Конър.

Той се окашля и бръкна в джоба си за химикалка и хартия.

— Ще те помоля за една услуга.

— Добре.

— Брат ми е зает с кампанията си и с управлението на града. Едва му остава време да диша. Нанси е удивителна съпруга и майка, но и тя не смогва. — Конър записа нещо. — Това е личният ми мобилен номер. Ако имаш някакви притеснения за Брайън, ако отново видиш симптомите, които ми описа преди, обади ми се. Аз ще се погрижа.

Джулия взе листчето и го погледна.

— Бих искала да преодолея натрапчивото усещане, че има нещо повече от…

— Преодолей го. Заради Брайън и заради себе си.

Тя вдигна рязко глава.

— Заплашваш ли ме?

— Опитвам се да те предпазя от ненужно прецакване на живота на много хора. Включително и твоя. Оценявам загрижеността ти за Брайън. Но аз контролирам нещата и ще продължа да го правя.

Това не беше молба. Беше нареждане.

Джулия сгъна листчето на две и го пусна в джоба си.

— Вярвам, че намеренията ти са добри, поне що се отнася до Брайън. Така че ще опитам по твоя начин. Но ако с теб се сблъскаме, ако не се съглася с начина, по който оправяш нещата, ако положението на Брайън се влоши, си запазвам правото да променя мнението си. Може да намеся училищната управа или да говоря с родителите на Брайън, каквото се наложи.

Преди Конър да успее да отговори, вниманието им бе отклонено от един щастлив вик.

— Чичо Конър!

— Изглежда те забелязаха — промърмори Джулия, видяла, че Брайън тича към тях. Погледна си бързо часовника точно когато удари първият звънец. — Трябва да строя децата си за автобусите.

— А по-късно свободна ли си за по едно питие?

Това бе последното нещо, което Джулия очакваше.

— Какво?

— Попитах те дали си свободна за едно питие. Освен, разбира се, ако все още ме мразиш повече, отколкото ме харесваш. Или, което е по-важно, имате някаква уговорка с Грег Матюс.

Бузите на Джулия пламнаха.

— Откъде знаеш за…?

— Здрасти, чичо Конър. — Брайън се блъсна в крака на чичо си. — Защо ме чакаш тук, а не пред портала на игрището?

— Защото трябваше да си поговоря с мис Талбот. — Конър потупа племенника си по рамото. — Прекара ли добре деня си?

— Аха.

— Страхотно. Защо не вземеш чантата и бейзболната си ръкавица? Ще приключа разговора си с мис Талбот и можем да отиваме направо в парка.

— Може ли и мис Талбот да дойде? — помоли Брайън. — Може би спринтът й е толкова добър колкото и въртящата топка.

Джулия си пое дъх дълбоко.

— Не, миличко, не мога да дойда. Трябва да се срещна с мама за семинара. Ще се прибера у дома чак късно довечера — допълни тя, обръщайки се към Брайън, но говорейки на Конър. — Освен това спринтът ми е ужасен. Последния път, когато опитах, си счупих палеца на крака.

— Палеца? — Брайън я погледна недоверчиво.

— Знам какво имаш предвид — усмихна се Джулия. — Беше доста унизително. Скочих и си заклещих крака между торбата и маратонката на играча от втора база. Такава болка, а даже не ми сложиха гипс — така поне всички биха ме съжалявали. Цели две седмици ми се искаше да си бях счупила поне крака. Така щеше да изглежда по-впечатляващо. Но да си счупя палеца? После доста ми се подиграваха.

— Уха. — Брайън я потупа съчувствено по ръката сякаш му бе казала, че е била прегазена от тир. — Не се притеснявай. Ако е бил кракът ти, щеше да си извън игра много повече от две седмици. Не се притеснявай и за спринта. Чичо Конър ще ме научи.

— Добра идея — призна унило Джулия.

— Веднага се връщам. — Брайън хукна да събере нещата си.

— А в събота вечерта? — попита Конър. — Свободна ли си?

Джулия усети, че отговаря преди да е преценила решението си — вероятно защото ако размислеше, щеше да го промени.

— Да, свободна съм.

— Само за по едно питие или мога да те уговоря за вечеря?

— Опитай.

Очите му светнаха и той прие предизвикателството.

— Знам едно малко италианско ресторантче на около половин час път от тук. Обикновено е. Но храната е страхотна. А пък виното е превъзходно. О, а правят такова страхотно тирамису, че направо може да изправи въртящата ти топка.

— Толкова добро? — Джулия се учуди в какво се въвлича.

Може би в нещо повече отколкото би могла да понесе.

— В такъв случай — отговори тя почти като на сън, — как да откажа? Значи вечеря.

Проблясък на триумф.

— Отлично. В седем часа?

— Чудесно.

Конър й подаде химикалката.

— Откъсни малко от онова листче, което ти дадох, и запиши адреса си. Ще мина да те взема. Запиши си и телефона.

Тя тъкмо ги бе записала, когато Брайън се появи отново.

— Готов съм — обяви той.

— Страхотно. — Конър прибра листчето и химикалката си. — Ние с мис Талбот тъкмо приключихме разговора си. — Той погледна към Джулия продължително и изпитателно. — Довиждане.

Тя кимна.

— Довиждане. И приятно прекарване в парка.

Бяха се отдалечили на няколко крачки, когато тя се сети за нещо.

— Конър?

— Хмм? — Той се обърна.

Устните й се присвиха леко, докато произнасяше думите, които той й подхвърли в края на последната им среща.

— И да знаеш, никога не съм те мразила. И се казвам Джулия.

10

18:55

Грег Матюс беше в отвратително настроение.

Беше решил да излезе по-рано от офиса, да се прибере у дома и да се наспи. А вместо това ето го сега, в седем часа в петък вечерта, седнал зад бюрото си ревизира бюджета за училищните бюфети. Боже, колко вълнуващо…

Той захвърли молива си и завъртя глава, за да поотпусне схванатите мускули на врата си. Беше като пребит. Цяла седмица без спиране, а утрешният ден не обещаваше нищо по-добро. Нищо, че събота е почивен ден. Миналата седмица бе онази среща на закуска; а утре — часове празни приказки — първо на голф игрището, после по телефона.

Не беше в настроение да балансира по опънатото политическо въже.

Но точно това трябваше да прави. Нямаше избор. Не и ако желаеше да получи онова, към което се стремеше.

Досадно или не, сигурно щеше да е интересно да се види финалът на тази малка драма.

Сякаш като по поръчка, точно в този момент някъде далеч тракна врата и по коридора отекнаха познати стъпки, насочващи се към асансьора.

Кметът се прибираше у дома.

Грег присви устни и погледна безцелно към затворената си врата, когато звънът отбеляза, че асансьорът е пристигнал. После се чу бавното стържене от отварянето на вратите, продължителна пауза и повторение на стърженето, когато се затваряха. И тишина.

Ако за него седмицата бе тежка, то за Стивън Стратфорд сигурно е била направо ад.

А интересното едва започваше.

Той не би си разменил мястото с кмета дори за всички места в сената, взети заедно. Политическата известност беше голяма, той одобряваше това. И със сигурност цената, която плащаш за това, бе да изложиш кирливите си ризи пред света и да се откриеш за атаки. Но ако тези атаки можеха да изобличат достатъчно мръсни тайни и да те поставят в истинска беда и ако тази беда означаваше да вбесиш хора като Филип Уокър, по дяволите, просто не си струваше.

Грег въздъхна изморено и отново преви гръб над работата си, отбелязвайки последните предварителни изчисления за бюджета. Това бе достатъчно. Като се прибереше у дома, щеше да разработи детайлна таблица. Щеше да пъхне снощната китайска храна в микровълновата и да оправи бюджета, след като се нахрани. Така щеше да му остане достатъчно време да планира утрешния дневен ред с чаша безкофеиново кафе и дори да си легне по-рано. Трябваше да е на крак точно в седем.

Предстоеше един дълъг и продуктивен уикенд — и то в много отношения.

Утре щеше да постигне нужния напредък с градския съвет.

А в неделя щеше да направи същото с Джулия.

22:15

Ръмеше, когато Джулия зави от изхода за Лийф Брук на паркинга Таконик и излезе на главната улица.

Радваше се, че е само на няколко минути път от дома и то не само защото дъждът се усилваше. Съзнанието й беше претоварено. Започна така през деня и вечерният семинар не й помогна.

Доктор Гарбър представи последните подробности от изследването си и им даде думата за въпроси. И сякаш като знак от съдбата тези въпроси се отнасяха до разпознаването на предварителните симптоми за емоционално разстройство у малките деца, за да може проблемът — и причината за него — да бъдат изкоренени в зародиш. Отговорите само засилиха тревогите на Джулия за Брайън. О, тя разбираше, че в неговите симптоми липсва остротата и продължителната проява както в случаите на доктор Гарбър. Но все пак целият семинар можеше да послужи като червена сигнална лампичка за родителите на Брайън, ако бяха присъствали.

Но тях ги нямаше. Доколкото Джулия знаеше, те дори не бяха забелязали очевидните симптоми. Те бяха любящи родители, но тъй като бяха дотолкова погълнати от собствените си проблеми, най-вероятно не бяха забелязали симптомите у Брайън, да не говорим за справяне с тях.

Обаче всичките й мисли бяха само предположения. И ако искаше да спази уговорката си с Конър, трябваше да си останат такива.

По дяволите, беше толкова объркана…

Знаеше, че Конър не й казва всички факти. Това не я притесняваше толкова, колкото причината за неговата уклончивост. Добре, той защитаваше семейството си. Поне така каза.

Но от какво?

Не можеше да го принуди да й се довери. От друга страна, той не можеше да я принуди да престане с въпросите си. И макар че се бе съгласила да действат по неговия начин — засега, — тя също така наблегна, че не дава никакви обещания.

Той не успя да отговори на условието й преди завръщането на Брайън с раница в ръка. И реакцията му бе прекалено строга. Но все пак я покани на вечеря. Обаче доколко тази покана произтичаше от желанието му да получи още един шанс да докаже тезата си и доколко от стремежа му да изследва подводните течения, кипящи помежду им?

Би било интересно да разбере.

Верижната реакция от свирене на гуми и светване на стопове отпред внезапно върна Джулия в реалността. Тя по рефлекс натисна силно с десния си крак и бръмбарът й спря. Какво става? Минаваше десет часа — защо се получи това задръстване като в пиков час?

Тя смъкна стъклото си и надзърна да види какъв е проблемът.

На около четвърт миля напред се виждаха присветващи червени лампи. Полицейски коли. Боже, дано да не е катастрофа. Но и това беше възможно. Валеше. Улиците бяха хлъзгави. И бе петък вечер. Макар катастрофите с пияни шофьори да не бяха нещо обичайно за Лийф Брук, те все пак се случваха понякога.

Тази част на главната улица, към която приближаваше, водеше до един от корпоративните мини центрове. По пътя имаше два-три известни бара, където обикновено в петък вечер празнуваха служителите от корпорациите. Някои глупаци понякога си пийваха твърде много и после сядаха зад волана. И понякога някой си патеше.

Джулия стисна здраво волана, надявайки се това да е лека катастрофа и нищо повече.

Трафикът пълзеше напред и Джулия продължаваше с него.

Минаха петнайсет минути преди да стигне до мястото където бяха спрели двете полицейски коли, точно пред входа на един общински паркинг. Едната полицейска кола бе блокирала паркинга, а другата бе паркирана на средата на улицата. Двама полицаи стояха на пътя и регулираха движението. Джулия се огледа внимателно, но не забеляза счупени стъкла, ударена кола или линейка. Значи нещо се бе случило на паркинга.

Тя почти се изкуши да попита полицая, който махаше с бързи движения към шофьорите, просто за да се успокои, че няма жертви. Но той изглеждаше напрегнат и много ангажиран, а шлиферът му ставаше все по-мокър с всяка измината минута. Каквото и да бе станало, със сигурност щеше да се появи в утрешния вестник. Всъщност, помисли с мрачна гримаса Джулия, репортери като Черил Леджър вероятно вече бяха пристигнали на местопроизшествието и си бяха заминали, хукнали към офисите си да напишат историята докато е още топла. Колкото по-голяма каша, толкова по-добре за тях.

А на паркинга полицай Бенджамин Паркс, следван от последния потенциален свидетел, записваше някои допълнителни факти. Детектив Франк Тейлър обикаляше района, правейки последна проверка за доказателства, които евентуално бяха пропуснали.

Съмняваше се, че ще намери нещо. Това бе работа на професионалист.

Кражбите на коли в Лийф Брук бяха рядкост, въпреки че броят им нарасна през последните няколко месеца. Но това не си пасваше с обичайния стил. Обикновено откраднатите коли бяха съвременни, популярни модели, с висока цена и лесно продаваеми части. Като онази Тойота Карми, която откраднаха от паркинга на Мейпъл авеню миналия месец, или като онази Хонда Акорд, която отмъкнаха от търговския център на Уотър стрийт преди няколко месеца. Не и този път. Според полицейския доклад, който му дадоха, този път въпросната кола бе истинска класика — двуцветен седан Шевролет Бел Еър от 1955 година. Собственикът му — или по-скоро шофьорът, тъй като колата принадлежеше на сина му — ръководеше малка трудова борса в корпоративния център. Казваше се Албърт Кирсън. Бедният човечец бе направо като развалина, когато пристигна в управлението да подаде заявлението си. Изглежда бе заел колата, за да отиде на работа, тъй като неговият Форд Таурус бил на ремонт. И сега се чувствал ужасно при мисълта как ще поднесе новината на двайсет и три годишния си син. Хлапето спестявало шест години, за да направи първата вноска за колата. Разбира се, баща му изкарвал добри пари, но тази класика струвала петдесет бона. Такава сума не можеше да се извади ей така от собственик на малък бизнес с две деца в колежа и едно в гимназията.

Детектив Тейлър поклати печално глава. Това винаги се случваше на свестни хора. Албърт Кирсън бе чудесен пример. Дори времето не бе на негова страна. Ако бе в година на избори, той можеше да обърне вниманието на пресата и голям вот от съчувствие. Но сега щеше да получи само чека от застраховката и конско евангелие от сина си.

Е, що се отнася до това, той се радваше, че бе гласувал за Кирсън на последните избори. Човекът стана дяволски добър общински съветник. Тейлър се надяваше той да си остане в съвета и след като кметът се изкачеше нагоре до щатския сенат.

23:00

Стивън седеше на ръба на леглото си, когато телефонът звънна.

Главата му се завъртя машинално и погледът му фокусира вратата на спалнята. Все още затворена. А шумът от течаща вода означаваше, че Нанси не е приключила с душа си.

Той посегна към телефона, усещайки рязък спазъм в гърдите. Напоследък телефоните в късните часове означаваха само неприятности.

Вдигна слушалката.

— Ало?

— А, добре. Чувам, че си пуснал местните новини — обади се общителният пас на Филип Уокър. — Непременно гледай най-местния късен инцидент, който ще излъчат преди прогнозата за времето. Направо очарователно.

Щрак.

По челото на Стивън изби пот. Какво, по дяволите, бе направил Уокър?

Той изгледа международните и националните новини със стиснати в скута юмруци. Когато видя думите последни новини, последвани от снимка анфас на Албърт Кирсън, той увеличи звука, слушайки напрегнато, докато красивият, бездушен говорител излагаше подробностите за откраднатата кола на градския съветник.

Открадната от един от общинските паркинги в Лийф Брук.

Мамка му…

Нанси излезе от банята и започна да суши косата си. После фиксира с поглед съпруга си.

— Стивън? Не чух ли телефона?

Той кимна, напълно уверен за какво точно пита тя.

— Да. — Беше време за една половинчата истина. — Един от моите служители ми разказваше за това. — Той посочи към екрана. — Тази вечер са откраднали колата на Албърт. Всъщност колата била на сина му. Джеф. Ал я взел за един ден. Вдигнали я точно от мястото му за паркиране пред работата.

Жена му обърна внимание на телевизора и свъси вежди.

— Ужасно. И това зачести през последните няколко месеца. Откраднаха колата на една моя служителка докато пазарувала. Как мислиш, дали са професионалисти или просто хлапета?

Стивън сви рамене.

— Като изключим тази вечер, ми приличат на професионалисти. Но класически Шевролет? Трудно можеш да се отървеш от такава кола. Не знам кой го прави, но не може да продължава така. Трябва да осигурим добра охрана за общинските паркинги в Лийф Брук. Точно сега това е една от основните ми задачи.

Нанси кимна и на лицето й се изписа облекчение — облекчение, което нямаше нищо общо с кражбите на коли. Стивън четеше мислите й. Това е онзи Стивън, когото познавам, мислеше си тя. Може би в крайна сметка вече се съвзема.

Е, все още не беше се съвзел.

Но щеше да го направи.

11

7 април

Валя през цялата събота.

Това означаваше, че Брайън пропусна тренировката по бейзбол.

Обикновено това предизвикваше мрачно настроение. Днес доведе само до дребно разочарование, тъй като чичо Конър си беше у дома и можеше да си играе с него.

Цялото семейство закусва заедно, след което Стивън се затвори в домашния си кабинет, а Конър се прибра в стаята си да звънне по някои важни делови въпроси, докато Нанси и Брайън се проснаха на пода в дневната да изиграят три електронни игри.

Конър се появи преди обед. Отговори търпеливо на залпа от въпроси на племенника си за това, защо трябвало да работи през уикенда, след като дори не бил кмет, после компенсира отсъствието си като изведе Брайън да хапнат хамбургери и после отидоха на кино.

Стивън си остана затворен, а осветлението в кабинета му бе постоянно включено.

Някъде около три часа звънецът на входната врата звънна.

Нанси погледна от стола си в дневната, чудейки се кой ли може да е. Несъмнено някой от колегите на Стивън или някой от служителите по кампанията му. Напоследък те го виждаха по-често от нея.

И със сигурност в едно по-позитивно и делово състояние — когато не пиеше и не играеше комар.

Престани да се самосъжаляваш, укори се строго тя. Никой не те насилва да запазиш този брак. Тук си, защото го искаш. Защото обичаш Стивън, защото той е баща на Брайън и защото си спомняш как беше, как може да бъде помежду ви. Всеки си има проблеми. Ние не сме изключение. Ще преодолеем това. Трябва да го направим.

Тя въздъхна и разтри пулсиращите си слепоочия. Само ако не се чувстваше толкова адски изтощена, физически и емоционално. Само да можеше да върне Брайън към онова щастливо дете, което бе само преди няколко месеца.

Присъствието на Конър помагаше, но все пак от време на време Брайън изглеждаше отнесен и изолиран…

Звънецът звънна отново още по-устойчиво и изтръгна Нанси от мислите й.

Тя скочи на крака. Напълно бе забравила, че някой чака пред вратата. Премигна, за да пропъди сълзите от клепачите си, остави документите си и тръгна по коридора към входа.

— Кой е?

— Аз съм, Нанси. — Беше гласът на Клиф Хендерсън.

Тя си пое дълбоко дъх и отвори вратата.

— Здрасти — поздрави своя приятел и се усмихна насила.

— И на теб здравей. — Влезе и потупа по папката, която носеше под мишницата си. — Имаме среща със Стивън. Трябва да прегледаме някои документи. — После спря внезапно, огледа лицето на Нанси и се намръщи. — Какво има?

Това й се случваше за пръв път. Като съпруга на политик, Нанси бе свикнала да не показва чувствата си. През всичките тези години тя си създаде един страхотен публичен имидж, ако можеше да се каже така. Дори Клиф, най-близкият им човек, не беше надниквал зад грижливо поддържаната й маска. Ако напрежението й бе толкова прозрачно, за да промени това, значи изпускаше конците.

Трябваше да се постарае повече.

— Нанси? — притисна я Клиф, затвори вратата и тръгна към нея. — Какво има?

— Защо? Толкова зле ли изглеждам? — Въпреки опитите й да говори нормално, тя долови странното напрежение в гласа си.

— Не. Изглеждаш напрегната. Сякаш целият свят се е стоварил на раменете ти. Мога ли да ти помогна с нещо?

Странно, тя си спомни времето, когато Стивън й даваше подобна емоционална подкрепа.

Но и тогава именно той бе причината тя да се нуждае от нещо такова.

— Благодаря, Клиф — отговори тя, стискайки ръката му. — Ти си страхотен приятел. Не знам какво бих правила без теб. Не мога да разбера защо все още някоя невероятна жена не те е грабнала.

Той се усмихна.

— Защото Стивън взе последната. Разглезен съм. Чакам друга като теб.

Може би мен отпреди десет години, замисли се тъжно Нанси. Но не и мен от днес. Чувствам се като уморена старица.

— Благодаря за комплимента — отговори на глас тя. — Колкото до предложението за помощ, наистина го оценявам. Но, наистина, няма нищо нередно. Нищо, освен изтощение. Бутикът е като зоологическа градина, кампанията набира скорост, а тренировките на Брайън превключват бързо на по-висока скорост. О, и Конър ни е на гости. Така че аз тичам насам-натам като пиле без глава. Снощи тъкмо си отдъхвах, когато на Стивън му се обадиха, че колата на Албърт Кирсън била открадната. Сигурно ми се е събрало твърде много за един ден. Не съм мигвала цяла нощ.

Действайки на автопилот, тя направи жест на Клиф да си свали шлифера.

— Защо не ми го дадеш и не вървиш на срещата си? Стивън е в кабинета си. Цяла сутрин звъни по телефоните.

— Това не ме изненадва — промърмори Клиф и разтърси мокрия си шлифер преди да го подаде на Нанси и да кимне с благодарност. — Кражбата на колата на Албърт Кирсън вероятно е разпалила дебатите за сигурността по общинските паркинги в Лийф Брук.

— Точно така.

Нанси можеше да се справи с такъв разговор. С темите. С проблемите на града. Дори с кампанията. Тя бе програмирана да се справя с всичко това на същия онзи автопилот.

— Знам, че Стивън е много загрижен от зачестилите кражби на коли в града — подхвърли тя. — Надявам се, че съветът и полицията ще намерят решение, изгодно за всички.

— Да, аз също. — Клиф направи пауза, огледа отново лицето на Нанси и този път като че ли взе някакво решение. — Къде е Брайън?

— Конър го заведе на кино. Трябва да се приберат към пет.

— А ти защо не си подремнеш през това време? Като пребита си. А когато Торнадото Брайън забръмчи след малко из къщата, няма да можеш да си отдъхнеш до осем и половина — девет.

Съвсем вярно. И, боже, мисълта за малко дрямка беше направо чудесна.

— Прав си — призна тя, запращайки мислено работата си на заден план. — На подарен кон зъбите не се гледат. Ще се кача горе и ще гушна възглавницата. — Тя вече се насочваше към стълбите. — Ти върви и се срещни със Стивън. Надявам се срещата да е продуктивна.

Последните й думи заглъхнаха и се чуха едва-едва през прозявката й.

Клиф я гледаше как се отдалечава, размишлявайки за измореното й изкачване с кисела гримаса. Беше в безизходица. И не беше сигурен дали може да се измъкне от нея.

Силно разтревожен, той тръгна към кабинета на Стивън.

16:35

Тази сутрин Грег се събуди от пронизителния звън на будилника. Натисна някакъв бутон, само за да смени силната музика от алармата с тропането на дъжда по прозореца.

Толкова много неща щяха да се отложат.

Обади се на игрището за голф, само за да получи потвърждение, че мачът се отменя.

Страхотно, просто страхотно…

Сега не само трябваше да черпи информация от целия градски съвет, но трябваше да го прави по телефона. А измъкването на информация по този начин бе много досадна работа, защото не можеше да прецени напълно реакциите на хората без да ги вижда — и да разчита — израженията на всеки от тях.

Но всичко това си имаше и добрата страна, страна, която подобри настроението му. Вместо да се впусне в действие в шест сутринта, можеше да започне да събира всички факти доста по-късно, което означаваше, че Стивън Стратфорд щеше да има достатъчно време да се обади сам. Каквато и подкрепа да успееше да получи, Грег щеше да научи за нея в разговорите си през късния следобед. В резултат на което щеше да има изчерпателна информация за ситуацията при доклада си.

Имайки предвид това, той изчака до три часа, за да започне шестократната си политическа игра. Онова, което разбра, бе обнадеждаващо, макар и не изненадващо в светлината на кражбата от петък вечерта.

Двама души бяха преминали на страната на кмета. Засега двама съветници, включително и Кирсън, бяха склонни да дадат на Филип Уокър договора, който той искаше. Другите четирима обаче не желаеха. Те предпочитаха да приемат по-евтината програма, управлявана от общината, и да включат местната полиция в охраната на общинските паркинги.

Това означаваше, че дори с гласа на кмета, пак не му стигаше един глас.

И от това нямаше ефект.

Грег си наля чаша вино и се отпусна на дивана, скръстил крака. Странна работа е тази кражба, замисли се той, отпивайки от виното си. И при това точно колата на Албърт Кирсън. Какво съвпадение…

18:30

Конър облече тъмносин пуловер с яка по врата, прекара един гребен през косата си и си погледна часовника. Трябваше да излезе след десет минути, иначе нямаше да вземе Джулия навреме. Но той нямаше намерение да прави това при плановете му за вечерта. Обаче преди това държеше да разговаря със Стивън.

Не бе виждал брат си от закуска. Брайън също. Стивън все още седеше затворен в проклетия си кабинет, когато се върнаха от киното.

Какво става, по дяволите?

Доколкото Конър знаеше, Стивън бе възстановил онези петстотин хиляди долара, които той му даде, в сметката за кампанията си. Защо тогава все още беше толкова напрегнат? Дали дупката, която сам си беше изкопал, бе още по-дълбока? Можеше ли да дължи повече, отколкото си признаваше?

Беше време да разбере.

Намятайки спортното си яке през рамо, Конър излезе от стаята си и тръгна право към кабинета на Стивън. Когато стигна до затворената врата, той дочу приглушения звук от гневни гласове. Стивън и Клиф. Очевидно имаха разногласие — голямо. Това се случваше рядко. И моментът бе дяволски неудобен. Но това нямаше да го спре. Той почука.

— Не може ли да почака? — излая Стивън.

— Не, не може. — Конър влезе и кимна на Клиф. — Здрасти, Клиф. Радвам се да те видя.

— Здрасти, Конър. — Клиф изглеждаше необичайно зачервен.

— Съжалявам, че влетях така, но искам една минута насаме с брат ми, след което излизам за цялата вечер.

— Няма проблеми. — Клиф събра документите. — Късно е. А и аз също си имам планове за вечеря. — Той стрелна Стивън с поглед. — Помисли за онова, което ти казах.

— Добре. — Едно мускулче в брадичката на Стивън трепна. — Довиждане.

Конър изчака Клиф да излезе, после затвори внимателно вратата.

— За какво е всичко това?

— Нищо.

— На мен не ми изглеждаше като нищо. Не приличаше и на бизнес. Изглеждаше нещо лично. Клиф не е разбрал какво е станало с липсващите пари, нали?

— Не. — Стивън плесна с ръце върху бюрото, изправи се и закрачи нервно. — Ако искаш да знаеш, Клиф се тревожи за Нанси. Мисли, че тя е депресирана. Само че не знае защо.

— Но ние знаем. — Конър сграбчи облегалката на тежкия кожен стол и се наведе напред. — Стивън, семейният ти живот се разпада. Защо? Аз ти дадох половин милион долара. Защо все още си толкова изперкал?

Стивън спря, пъхна ръце в джобовете си и се втренчи в Конър. Изглеждаше ужасно — изпит и измъчен, сякаш бе остарял с десет години. Имаше тъмни кръгове около очите, кръгове, които не бяха причинени единствено от безсъние.

— Изперкал съм заради един проблем в градския съвет, който не мога да разреша. Изперкал съм заради увеличаването на кражбите на коли, което няма да ми помогне за имиджа ми като кмет, нито пък ще увеличи шансовете ми за място в щатския сенат. Изперкал съм, защото очаквам татко да се домъкне през седмицата на една от онези свои периодични проверки за прогреса на кампанията ми. Това достатъчно ли е?

Познавайки Харисън Стратфорд? Повече от достатъчно.

Конър огледа брат си, усещайки абсолютното изтощение на нервите му, чудейки се за стотен път дали всичко това си струва. Съмняваше се дали дори Стивън знае какво точно иска на този етап или пък дали политическа кариера е правилният път за него. Ако бе толкова напрегнат от една определена кампания, какво щеше да се случи с емоционалното му състояние, когато баща им го насочеше към Вашингтон и запалеше фитила?

Сега не му беше времето за такива откровености. Не и когато Стивън бе толкова близко до ръба. Може би след изборите, когато съзнанието на Стивън се освободеше от бремето на кампанията. Може би тогава той щеше да може да прецени дали пътят, по който бе тръгнал — пътят на баща им, — ще го направи щастлив до края на дните му.

Междувременно, онова, което го тормозеше, бяха най-вече комарджийските му дългове. Конър бе благодарен за това.

— Да — отговори той тихо на брат си. — Това е достатъчно. Особено онова за татко. — Той наведе глава изпитателно. — Мога ли да направя нещо?

— Можеш да започнеш с това да не ми четеш конско, защото съм сигурен, че точно това е причината да нахълташ тук. Няма да ти обърна внимание. Да, знам, че днес зарязах семейството си. Какво ще направя по въпроса? Ще пийна нещо силно, ще се изкъпя и ще отида в кухнята, където възнамерявам да прекарам останалата част от вечерта с всички вас. Добре ли е така?

Конър кимна.

— Само че аз няма да съм тук. Имам среща. — Той си погледна часовника. — За която ще закъснея ако не тръгна веднага. Трябва да я взема в седем.

Това отклони вниманието на Стивън. Той сбърчи чело.

— Някоя местна? Не знаех, че се виждаш с някоя от Лийф Брук.

— Досега не съм. И все още не. Това е първата ни среща.

— Познавам ли я?

— Разбира се. — Изражението на Конър изобщо не се промени. — Джулия Талбот.

Стивън се ококори.

— Джулия… кога стана това, по дяволите?

— Вчера, когато вземах Брайън. Поканих я. Тя се съгласи. Ще вечеряме заедно.

— Грег знае ли?

Конър сви рамене.

— Нямам чувството, че са твърде близки — поне що се отнася до Джулия.

— А пък ти си мислеше, че тя е твърде добра за твоя вкус. — Едва загатната усмивка. — Но аз така и не ти вярвах. Ти не откъсваше очи от нея на никой от мачовете на Брайън.

— Именно Брайън е причината, поради която се виждам с нея.

— Брайън… — На Стивън сякаш току-що му бяха казали, че земята е плоска. — Точно така.

— Не се шегувам.

— Наистина? И какво е направил моят син, събрал ви е вас двамата? — Стивън изглеждаше искрено развеселен. — Всъщност като си помисля, това не изглежда чак толкова невероятно. Вие двамата сте най-големите му герои. Така е, нали? Брайън ли ви сблъска един към друг на игрището?

— Хитро. — Конър не се усмихна. — Не, идеята беше моя. Джулия е загрижена за състоянието на Брайън. Тревожи се, че той е наранен емоционално — и е права. И също така е дяволски близко да разбере защо. — Той направи пауза, а после продължи с още по-неприятната новина: — Познай коя лигава журналистка видях в училището, когато отидох да взема Брайън. Притиснала Джулия и я пита за нейната гледна точка защо си бил толкова притеснен, когато тя те въртеше на шиш на мача минатата седмица.

Лицето на Стивън пребледня като платно.

— Говно.

— Да, би могъл да я наречеш така.

— Джулия говори ли с нея?

— Не. Каза на мис Леджър да върви по дяволите. Аз направих останалото. Няма да се появи скоро, не и докато не мине известно време, за да обмисли отново стратегията си. Заплаших я с процес.

— Кучка. — Стивън разтри енергично челото си, сякаш нещо го болеше твърде надълбоко. — Ти очевидно си говорил насаме с Джулия. Какво каза тя?

— Засипа ме с въпроси. Тя не е глупава, Стивън. Знае, че нещо не е наред. Предполага, че е напрежението от кампанията или, в най-лошия случай, че ти се чувстваш виновен заради това, че аз и татко те финансираме. Но направо ми каза, че няма да остави нещата така. Не и докато не види признаци на подобрение у Брайън.

Стивън отпусна ръка на хълбока си и погледна така, сякаш някой го беше ударил.

— И какво планираш ти?

— Две неща. Да стоя тук докато нещата се нормализират и Брайън наистина се почувства по-добре. И да ангажирам свободното време на Джулия Талбот с нещо различно от тревогите за учениците й, особено за Брайън.

— Разбирам. — Бавно, болезнено издишване. — Конър, не знам какво да кажа. Настина се държа като идиот с теб напоследък. Просто се чувствам притиснат в ъгъла и… — Той прекъсна. — Няма значение. Това не е извинение. Ти наистина ми помагаш, нямам предвид само финансово. Разбирам, че правиш всичко това повече заради Брайън, но искам да знаеш колко много съм…

— Хей — прекъсна го Конър, махвайки с ръка на благодарностите от страна на брат си. Последното, което искаше, бе да унижи още повече Стивън. Това спаднало самочувствие го подкара надолу към пропастта. — Не ми благодари. Първо, ти си ми брат, а Брайън ми е племенник. Второ, аз познавам татко толкова добре, колкото и ти. Знам каква роля е изиграл в прецакването на живота ти. И трето… — Той се опита да намери точните думи. — Ти си прав. Не мога да откъсна очи от Джулия Талбот. Така че нека това да не изглежда като някаква саможертва, нали?

— Да, добре. — Стивън погледна изпитателно брат си. — Не съм сигурен каква част от думите ти бяха само, за да ме накараш да се почувствам по-добре и каква част бяха истина.

— Аз също. Предполагам, че е време да разберем. — Конър тръгна към вратата. — Приятно прекарване на вечерта. И не ме чакайте.

12

19:50

Джулия огледа ресторанта, желаейки да се потопи в скромното му очарование. Облицованата с дърво зала бе топла и уютна с атмосферата на италианско бистро. На заден план се чуваше лека музика, а сервитьорите се движеха без да бързат, сякаш подканваха клиентите си да се насладят на храната и компанията.

Тя и Конър бяха придружени до уединена маса, скътана в ниша с прозорци към река Хъдзън. В далечината мъглив блясък осветяваше моста Тапън Зий, засилвайки, но не затъмнявайки безгрижното спокойствие на вечерното изживяване.

Обръщайки внимание на чашата си с вино, Джулия отпи от шардонето, желаейки то да поотпусне нервите й. Беше нервна през целия ден — преоблича се три пъти докато се спре на кафяв вълнен панталон и кремав пуловер. Никога досега не бе била толкова изнервена на среща, дори и на първата. Но пък и никога преди не бе била толкова сляпо привлечена от някой мъж — мъж, с когото не бе сигурна дали изобщо има нещо общо, освен взаимната им любов към неговия племенник.

— Изглеждаш отнесена — отбеляза Конър, опипвайки чашата си вино. — Заведението не отговаря ли на очакванията ти?

— Ресторантът е прекрасен. — Джулия остави чашата си. — Ако изглеждам отнесена, то вероятно е защото се чудя дали с теб ще имаме за какво да си говорим, след като изчерпим темата за Брайън.

— Мисля, че ще се оправим. — Този неспокоен поглед се заби дълбоко в нея. — Но погледни откъм добрата страна. Няма да се наложи да се чудиш дълго.

— Предполагам. — Тя се опита да не обръща внимание на вълнението в стомаха си.

— Приключи с ордьовъра си — предложи Конър, посочвайки към лазанята с гъби, кацнала недоядена в чинията й. — Това е гордостта на готвача. Ще бъде съкрушен ако я оставиш така.

Джулия се усмихна печално.

— Тогава може би ти ще доядеш останалото. — Тя посочи към чинията си. — Ако изям това, няма да ми остане място за основното ястие, а и за онова тирамису, за което говореше толкова разпалено.

— Добре ми звучи. — Конър довърши остатъка от мидите си. После помогна на Джулия да прехвърли част от гъбите си в неговата чиния.

За миг пръстите им се докоснаха и Джулия усети как я прониза топла вълна. Направи всичко възможно да скрие реакцията си, задържайки поглед върху чинията пред себе си. Нямаше представа доколко бе успяла, нито пък възнамеряваше да погледне към Конър, за да разбере. Вместо това се концентрира в привършването на ордьовъра си и овладяване на изострените си сетива.

Успя преди да опразнят чиниите си и преди да напълнят повторно чашите им.

— Как е Брайън днес? — попита тя, скръствайки ръце върху масата.

Конър си отчупи парче топъл хляб.

— Добре, като изключим това, че тренировката му по бейзбол се провали. Ходихме на кино.

— Само вие двамата?

Той сбърчи вежди.

— А-ха. Това проблем ли е?

— Разбира се, че не. Сигурна съм, че кметът е бил много зает.

— Подпитваме, а? — Конър сипа малко зехтин в чинията, за да натопи хляба си. — Стивън се занимаваше с последствията от онази кражба на колата снощи. Сигурен съм, че си прочела историята във вестника и си видяла, че жертвата е градски съветник.

— Не ми беше нужно да я чета във вестника. Видях я по новините в единайсет часа. — Джулия не обръщаше внимание на хляба си. — Знаех, че снощи се е случило нещо сериозно на онзи общински паркинг. Заседнах в задръстването на път към къщи от Пафкийпси. Включих новините веднага щом се прибрах. Когато видях, че е открадната кола и че принадлежи на съветник Кирсън, веднага разбрах, че кметът Стратфорд ще е много зает през уикенда. Така че не бях удивена, просто констатирах един факт. Радвам се, че си бил там и си прекарал времето си с Брайън.

Тя повдигна брадичка.

— Не всичко, което казвам, е атака срещу теб. Нито пък съм много добра по задните цели. Ако имам да кажа нещо, казвам го. Аз преподавам в начално училище, забрави ли? Липсват ми онези скрити планове, за които ти говореше.

— Вярно. — Конър отчупи крайшника на хляба и с измамно спокойствие го натопи в зехтина. — Нямаш планове, поне не скрити. Но заплашваш да ме пренебрегнеш по този проблем с Брайън.

— Ако си спомням добре, ти беше този, който ме заплаши. Каза ми да стоя настрани. Аз ти отговорих, че не мога. Казах ти също, че първо ще опитам да се справя с нещата по твоя начин. Ако Брайън реагира на присъствието ти, ако му дадеш стабилността, от която се нуждае, за да стане старият Брайън, аз с удоволствие ще изоставя всичко това. — Джулия се наведе напред. — Аз не съм Черил Леджър. Тя е лешояд, който се храни с хора. Аз не съм. Аз съм учителка, от добрите съм. Желая само доброто на Брайън.

— Знам. — Конър продължи да дъвче. Тонът и изражението му бяха резервирани, както винаги, когато се повдигнеше тази тема. — Колкото до Черил Леджър, никога не бих ви сложил в една категория. Тя е егоистична кучка. Ти си всичко друго, но не и това.

— Не мога да повярвам, че тази жена наистина си е мислела да отиде директно при Брайън — промърмори Джулия, спомняйки си за мис Леджър, когато тя погледна към Брайън.

— Това няма да стане.

— Не, няма. Първо ще трябва да мине през мен.

Конър се усмихна весело.

— Това звучи заплашително, макар и малко вероятно. Не мога да си те представя като побойничка.

— Обикновено не съм. За Черил Леджър ще направя едно изключение.

— Говориш сериозно, нали?

— Заради Брайън, да.

Конър подпря лакът на стола си, оглеждайки внимателно Джулия, сякаш не беше сигурен дали тя произнася сериозно заплахата си.

— Възхищавам се от лоялността ти. Но не бих ти препоръчал да налиташ на Черил Леджър. Първо, накрая ще пострадаш. Ти си слаба. Тя е едра. По-тежка е от теб поне с десет килограма. Второ, ще те съди. Също и училището ти. И трето, какъв пример ще дадеш на учениците си, ако натупаш Черил Леджър на игрището?

— Хвана ме с втория и третия си аргумент. Но ще изгубиш с първия. Едра или не, съмнявам се дали мис Леджър би могла да ми устои в юмручен бой. Имах велики треньори.

— Треньори — имаш предвид инструктори по бойни изкуства?

— Нещо по-добро. Малката лига в град Пафкийпси. Там ме научиха да се бия, когато бях още на осем. Имах много уроци и много практика. Прекарвах с тях всяка свободна минута от детството си.

Този път веселието на Конър беше искрено.

— Значи там си усъвършенствала въртящата топка. А аз си мислех, че си я научила на тренировките си по софтбол[1].

Джулия направи гримаса.

— Татко ме научи да хвърлям, когато бях по-малка от Брайън. Нямах търпение да започна училище, за да вляза в Малката лига. Бях съкрушена, когато разбрах, че няма бейзболен отбор за момичета. Софтболът ми изглеждаше като някакъв беззъб заместител. О, играех, чак до гимназията. Но при всяка възможност ходех в парка и играех с момчетата.

— Изненадан съм, че са те пускали.

— Нещо повече. Бяха възхитени. Изострях уменията им. Хвърлях по-добре и от най-добрия им питчър. — Палава усмивка. — Разбира се, наложи се да им обещая, че ще скрия всеки кичур коса под бейзболната си шапка, така че всички, които гледат, да ме мислят за момче.

— Момче? — Погледът на Конър се разходи небрежно по тялото й, след което той я изгледа скептично. — Не мога да си представя как си скривала това.

Тя се изчерви.

— Е, ставаше. По онова време бях кльощава малка палавница. Така че не беше трудно да се оправям с маскировката. Разбира се, от време на време някой ме разкриваше и си го изкарваше на момчетата. Там пък използвах бойните си умения. Дребна съм, но имам много силен удар.

— Ще се опитам да го запомня, в случай, че някога прекрача границите. — Предумишлена пауза. — Границите, на които възнамеряваш да ме държиш.

В този коментар имаше нещо смущаващо интимно или може би просто Джулия го възприе така. Но това не бе много вероятно. Не и с тона на Конър и с блясъка в очите му. Не, той знаеше съвсем точно какво казва и как ще го приеме тя.

Тя преглътна, желаейки да намери остроумен отговор, за да разсее напрежението.

Дилемата й бе решена с пристигането на новото блюдо им и тя насочи цялото си внимание към своята салата от скариди.

— Това е чудесно — обяви тя. — Прав беше за храната.

— Аз съм прав за много неща.

Не се канеше да я изпусне от хватката си. Е, тя щеше да се освободи сама, завъртайки разговора към по-твърда почва.

— Вие с Брайън имате много специална връзка. Винаги ли е било така?

Лекото повдигане на веждите му й подсказа, че е разбрал причината за промяната на темата. Но той все пак отговори на въпроса й.

— Да, от самото начало. Когато Брайън се роди, аз бях в командировка в Далечния изток. Долетях у дома веднага щом успях да се освободя и отидох направо в къщата на Стивън. Брайън беше на две седмици. Страхувах се до смърт, че ако го докосна, ще го счупя. Нанси просто го остави в ръцете ми, показа ми как да прикрепям главата му и излезе. Ние двамата се гледахме известно време. Помислих, че ме преценява. Каквото и да е решил, то очевидно го е направило щастлив, защото започна да маха с ръце и крака и после ме дари с една огромна беззъба усмивка. Бях обсебен от него.

Джулия се усмихна, чудейки се дали Конър разкрива много от себе си, когато говори за Брайън.

— Ами родителите ти?

— Какво за тях?

— Брайън е първият им, единственият им внук. Трябва да са били във възторг.

Хладно свиване на рамене.

— Майка ми се зарадва. Това е нейната степен на възторг. А баща ми беше доволен. Това е дори много за него.

Джулия човъркаше храната си, опитвайки се да реши как да отговори. Не че бе слисана от отговора на Конър. Беше съвсем наясно, че Харисън Стратфорд не е натрупал милиардите си, ходейки по родителски срещи. Но нейните ценности бяха толкова различни, семейният й живот толкова контрастен с този на Конър… Обаче тя все пак нямаше право да съди баща му и със сигурност нямаше никакво право да го осъжда.

— Кметът и жена му са удивителни родители — отбеляза тя.

— Идвайки от семейство като моето, това си е голямо постижение — интерпретира думите й Конър.

— Нямах предвид…

— Имаше. И въз основа на твоето виждане за това какви трябва да бъдат родителите, ти си права. — Той остави вилицата си. — Виж, Джулия, не трябва да съм гений, за да разбера мнението ти за моето отглеждане. Името Стратфорд се появява редовно на бизнес и на политическата сцена. Вероятно ти приличаме на извънземни. Но за Стивън и за мен израстването в тази среда си беше един обикновен бизнес. Начинът ни на живот ни се струваше толкова нормален, колкото за теб е била Малката лига.

— Това е очевидно. Очевидно е също, че ти си много привързан към семейството. Ти си им закрилник — и на семейството, и на името му.

— И двете вървят в пакет. И само да спомена, че аз едва ли съм бил дете в нужда. Нито пък Стивън. Имахме всичко най-добро, включително възможности, за които други хора биха убили без да се замислят. Колкото до личната загриженост, имахме и това. Добре де, къщата ни не беше пример за уютно гнездо. Но не беше и класическият случай на вечно отсъстващ баща и майка от хайлайфа, които да не ни обръщат внимание. Родителите ми се интересуваха от живота ни. Просто наблягаха на сфери, които не са ти толкова познати. Усилията им бяха насочени към осигуряване на нашето бъдеще. Философията на Стивън като баща е различна. Той е повече един практичен баща.

— Не мога да кажа, че не одобрявам това. Това е добре за брат ти — и за Брайън.

— Съгласен съм. — Още едно присвиване на вежди. — Е, приключихме ли с психоанализата на моето семейство?

Джулия кимна замислено. Имаше отчетливото усещане, че току-що е чула една заучена реч, която Конър бе усъвършенствал дълги години. Порази я не толкова онова, което каза, а онова, което не каза. Сякаш нахвърляното описание на детството му можеше да бъде запълнено с много повече въздействащи подробности, отколкото той реши да сподели.

— Да — отговори тя, разбирайки намека му. — Приключихме.

— Добре. Защото няма какво друго да ти кажа, само неща, които биха те отегчили до смърт. Мога да продължа с изчерпателни дискусии за инвестиции, придобивки, парични потоци — нали разбираш, нещата, от които са изградени финансовите империи. От там мога да се отклоня към това как се обединяваме зад някоя политическа кандидатура на човек, комуто е съдено да стане велик. Това е семейство Стратфорд, накратко. — Той подпря брадичката си с ръка. — А от друга страна, можем да поговорим и за теб. Можеш да ми разкажеш какви точно са отношенията ти с Грег Матюс.

Вилицата на Джулия издрънча на масата.

— Откъде се взе този въпрос?

— Ще отговориш ли?

Тя започна да си играе със салфетката.

— Мога да кажа, че не е твоя работа.

— Можеш. Но и двамата знаем, че няма да бъде вярно.

Боже, този разговор излизаше извън контрол. Но този път Конър внезапно се обърна, давайки й време да се подготви.

Е, подготвена или не, тя нямаше да го лъже.

— С Грег сме излизали няколко пъти. Няма какво повече да се каже.

— Мисля, че ти току-що го каза.

Джулия преглътна с мъка.

— Конър…

— Не спиш с него.

Брадичката й се изстреля нагоре, а по бузите й изби жар, когато срещна погледа му.

— Това определено не е твоя работа.

— Щом казваш.

— Да, казвам.

Джулия атакува настървено скаридите си, посвещавайки цялото си внимание на яденето. Адски се нуждаеше от малко отдих.

Но Конър не възнамеряваше да й го даде.

— Той би ли имал нещо против, че тази вечер си излязла с мен?

Джулия вдигна бавно глава.

— Вероятно. Но аз не съм искала позволението му.

— Ще му кажеш ли?

— Ако стане дума, да.

— Кога?

— Кога… какво?

— Кога може да стане дума? Имаш ли планирана друга среща с него?

— Всъщност утре ще обядваме заедно.

— Ще ти хареса ли толкова много, колкото тази вечеря?

— Не знам — отговори тя с тих, чистосърдечен тон. — Ще ти кажа, когато мога да мисля трезво.

— Това може и да не стане доста време. Не и ако аз не ти помогна.

Устата на Джулия пресъхна. Тя все още беше замаяна, когато келнерът дойде да вземе поръчките им за десерта.

Като вцепенена, тя поклати глава, отказвайки да сложи още една хапка в устата си.

Сервитьорът не искаше и да чуе.

— Моля ви, signora, всичките ни десерти са домашно приготвени — придумваше я той.

Тя стрелна Конър с умолителен поглед. Той не й помогна.

— Аз ти обещах тирамису, което ще изправи въртящата ти топка — напомни й той.

Сервитьорът грейна.

— Чудесен избор. Имам едно предложение. Нашите порции тирамису са много щедри. Защо двамата не си поделите едно парче?

— Добра идея — съгласи се Конър. — Ще изчакаме с кафето. Ако не ни остане място, ще минем и без него. — Той не обърна внимание на слабия протест на Джулия. — После ще ми благодариш за това — ще видиш.

— Щом казваш.

— Така е.

Обляното със сметана парче от рая, което пристигна след минути, не беше щедро. То беше огромно.

Сервитьорът постави чинията в средата на масата, подаде им по една лъжичка и се отдалечи.

— Давай — насърчи я Конър.

Имаше някаква крещяща интимност в това да отрязват лъжичките си с крем от една чиния и после да ги поднасят към устата си. Особено след този твърде неспокоен разговор.

Конър също го усети. Гледаше я напрегнато с поглед, фиксиран върху устата й.

— Е? — попита я той след третата й лъжичка.

— Е, какво?

— Всичко ли е така, както обещах?

Десертът. Той говори за десерта.

— О, да. Приказно е.

— Добре. — Той се наслади на още една хапка, а Джулия усети, че се е втренчила в него точно толкова безцеремонно, както и той в нея, неспособна да откъсне поглед от устата му, докато той дъвчеше и преглъщаше, а езикът му облизваше последните късчета сирене крема от устните.

— Да пропуснем кафето — предложи внезапно той и блъсна стола си назад.

Джулия едва не подскочи от стола си.

— Какво?

— Не ми се пие? А на теб?

— Не. — Какво, за бога, правеше тя? Караше този мъж да си мисли, че е готова да си легне с него.

А и не беше напълно сигурна дали не е така.

— Ще взема сметката. — Конър направи знак на сервитьора.

Десет минути по-късно сметката беше платена, донесоха палтото на Джулия, а Конър я извеждаше от ресторанта.

Дъждът беше спрял, оставяйки нощта по-хладна, с капки, увиснали от клоните на дърветата и по тревата. Въздухът ухаеше на свежо, изпълнен с аромата на скорошния дъжд.

Обувките им скърцаха по чакъла докато вървяха към паркинга. Конър почти не я докосваше и тя усещаше само лекия натиск на дланта му върху гърба си. И все пак усещаше този мъж по-силно от всеки друг мъж в живота си.

Конър натисна бутона на алармата и отключи сребристия мерцедес. Отвори й вратата, изчака я да седне, затвори и заобиколи до шофьорското място.

Качи се, запали колата и излезе от паркинга, докато Джулия отчаяно търсеше тема за разговор. Нещо, което да разчупи това напрегнато мълчание. Особено когато ги очакваше половин час път, а там трябваше да вземе решение, за което не й се мислеше.

— Кажи ми с какво се занимава един рисков инвеститор — изтърси тя. — Не само какво прави, но и защо го прави?

Конър й хвърли един премерен поглед.

— Защо?

— Защото, както уместно посочи ти, аз не познавам нито един рисков инвеститор. И не мога да си оформя мнение без да познавам някои факти.

— А… Искаш да знаеш дали спадаме към същата категория на лешоядите като Черил Леджър.

— Много смешно! Не, едва ли бих те описала като лешояд. Имам предвид, какво те мотивира? Наистина ли всичко е заради парите? Или заради властта?

— Ако ме питаш има ли някаква треска в това да прецениш стратегически някой нов бизнес, да застанеш зад него и да го видиш как се извисява — разбира се. Защо го правя? Защото ме вдъхновява. Защото обичам да се захващам със способни компании, за които вярвам, че ще израснат. Защото това е предизвикателство за ума ми. Защото искам да имам дял в бъдещето на индустрията и технологиите. Защото съм добър в това. — Той сви рамене и спря на светофара. — Парите са най-вече индикатор за успеха, отколкото нещо друго. Те означават, че си върша работата добре. Колкото до това, че съм богат, това не е единственото, което ми доставя удоволствие. Цял живот съм имал пари. Те са нещо полезно, но не са всичко в живота. Но на мен ми е лесно да го кажа. Защото никога не съм бил беден.

Джулия премигна. Не беше очаквала такава убийствена откровеност.

Устните на Конър се разтегнаха в едва забележима усмивка.

— Не се шокирай толкова. Понякога съм известен и с това, че казвам истината.

— Не откровеността ти ме изненадва. А твоята проницателност.

— Известен съм и с това, че съм проницателен. Чета и мислите на хората, този талант го развих много рано. Това е едно от предимствата на индивидуалиста. Развих много силна наблюдателност. Понякога тя е много полезна в моята професия.

— Винаги ли си бил индивидуалист?

— Бях доста независим, ако това имаш предвид. Още една черта на семейство Стратфорд.

— А брат ти? Вие сте почти връстници — не сте ли се движили заедно?

— Разликата ни е само една година, но не. Стивън беше много по-приказлив и по-общителен от мен. Имаше куп приятели. Аз предпочитах собствената си компания. Това все още е така. А ти? Имаш ли братя и сестри?

Джулия поклати глава.

— Не, сама съм, въпреки че често съм си пожелавала братче или сестриче. Предполагам, че самата идея ми се е струвала романтична, както е при всяко друго само дете. Както и да е, сега като погледна назад, аз бях — и съм — голяма късметлийка. Имам двама удивителни, любящи родители. Например те ме научиха колко е важно да обичаш, да влагаш по нещо от себе си във всичко, което правиш, да следваш инстинктите си, дори ако това означава да извървиш някоя трънлива пътека. Все още се осланям на тях, колкото и сантиментално да звучи.

Конър не коментира това. От друга страна, не изглеждаше надменен. По-скоро беше замислен.

Той отби от магистралата на изхода към Лийф Брук и зави наляво в края на склона.

— Тези семинари, които спомена, че организираш, каза, че ги организирате заедно с майка си.

— Да. Майка ми е медицинска сестра. Но също така е най-самоотверженото, най-състрадателното човешко същество, което съм срещала. Тя започна да предлага тези безплатни семинари преди пет години заедно с Американската професионална асоциация за тормоза над децата. Започнах да работя заедно с нея, след като завърших колежа.

— Къде ги изнасяте?

— В болниците в Пафкийпси и в още няколко града в окръг Дъчис. Занимаваме се с теми, които засягат благосъстоянието на децата. Участниците ни са хора, които осигуряват здравни услуги — детегледачки, педиатри и акушерки. Целта ни е да им помогнем да установят потенциално небрежни семейства и да предприемат превантивни действия преди потенциалното да се превърне в реалност.

— Разбирам. — Конър възприе тази информация със замислено изражение. — Сега разбирам защо си толкова внимателна към учениците си. И защо си квалифицирана да забелязваш признаците, когато те са наранени.

— Децата понасят много — обясни Джулия. — Това заблуждава много възрастни, дори добронамерените. Те не виждат никаква външна промяна у детето си и са убедени, че всичко е наред. Но понасянето взема своите жертви. Само обучени наблюдатели, като учителите, могат да забележат това. Трудното е да се привлекат родителите. Те отричат нуждата от външна помощ. Възприемат ситуацията като свой провал. Но не е така. Това е важна, смела стъпка. Тя има огромно значение за благосъстоянието на детето.

— Познанията ти са впечатляващи. А също и факта, че желаеш да ги споделиш, изнасяйки тези семинари. — Конър я погледна. — И преди да оспориш искреността ми, искам да ти кажа, че говоря сериозно. Майка ти очевидно е забележителна жена. Вие двете допринасяте много за децата.

— Надяваме се.

— А баща ти? Предполагам, че не си изкарва прехраната преподавайки хвърляне на въртящи топки?

Джулия се усмихна.

— Той е професор във Васар[2]. Преподава философия и литература. Израснах в студентския квартал, заобиколена от академичния свят. В това отношение бях много защитена. В други отношения не бях. — По лицето на Джулия премина сянка. — Както и да е, с татко и до днес спорим за литературни интерпретации и за идеологии.

— Сигурен съм, че отстояваш добре тезите си. — Конър хвърли още един бърз поглед към нея. — А в кои отношения не беше защитена?

Очевидно краткият й коментар не бе минал незабелязано.

Тя обърна глава и погледна през прозореца.

— Хайде просто да кажем, че и аз съм видяла своята част от грозотата. Това ме накара да разбера, че много малка част от живота е под наш контрол. Малкото неща, които са принципи, идеали, трябва да се държим за тях като за спасителни пояси.

— Това е красива мисъл, но доста опростен възглед. Да си принципен е страхотно. Ами ако се случи нещо неочаквано, нещо, което хвърля куп мръсотия върху идеалите ти? Не трябва ли да преоцениш нещата?

Джулия се вгледа в дърветата, покрай които минаваха. Дали той имаше предвид собствения си опит или четеше мислите й?

— Предполагам. Зависи от това колко силно е вкоренен в теб въпросният идеал и колко значителна е мръсотията.

Конър намали и зави в улицата на Джулия.

— Справедливо. — Влезе на мястото за паркиране и изключи мотора. — Стига толкова сериозни разговори. По-късно може да ги подновим. — Миг мълчание. — Много по-късно.

Сексуалното напрежение, което ги придружаваше по пътя от ресторанта, излезе енергично на преден план.

Джулия премигна, внезапно изгубила представа за реалността. Огледа се, чудейки се кога са стигнали до апартамента й. Беше толкова погълната от разговора им, че изобщо не гледаше пътя.

Е, стигнаха. И тя не бе по-подготвена за онова, което щеше да се случи после, отколкото преди трийсет минути.

Нямаше начин просто да пожелае лека нощ и да си тръгне. Конър вече бе излязъл от колата и заобикаляше, за да й отвори.

Тя излезе, отвори чантичката си и разрови за ключовете. Когато ги хвана, ръката й трепереше и тя нарочно избягна погледа на Конър докато вървяха към сградата.

Три минути по-късно стояха мълчаливо пред вратата на апартамента й.

— Аз… — Тя се окашля, взирайки се в килима в коридора. — Благодаря ти за вечерята. Беше…

— Джулия. — Гласът на Конър беше тих и напрегнат и сега той за пръв път я докосна — докосна я наистина: обви раменете й с ръце и ги спусна надолу по меката вълна на пуловера й. — Покани ме вътре.

Електричеството, което я прониза при докосването му, бе толкова силно, че тя подскочи. Брадичката й се вирна нагоре и тя срещна възбудения му поглед, виждайки как нейното слисване се отразява в очите му.

— Не — прошепна тя.

Той вдигна едната си ръка и кокалчетата му погалиха бузата й.

— Защо не?

— Знаеш защо не.

— Знам също, че не си готова.

— Тогава защо искаш да те поканя да влезеш?

— Защото искам да те целуна за лека нощ. — Той прокара палец по долната й устна.

— И не можеш да го направиш тук? — успя да промълви тя едва-едва.

— Не, не мога.

Джулия не го разпитва повече. Опипа зад себе си, отключи вратата и я отвори.

Влязоха вътре и Конър затвори вратата. Апартаментът бе тъмен като дълбока пещера. Никой не понечи да светне.

Конър я облегна на стената и прокара ръце по тялото й. Изчака я да вдигне глава, после снижи устни към нейните.

Никоя предишна целувка не беше я подготвила за тази.

Устата на Конър просто погълна нейната. Без прелюдии, без постепенно начало. Устните просто разтвориха нейните, моделираха ги към неговите. Езикът му потъна вътре, търкайки се в нейния с чисто сексуално движение, което бързо се превърна в непоносим ритъм на потъване и изваждане.

Тя пламна.

Без да мисли, Джулия отвърна. Посегна към него, пръстите й се заровиха в пуловера му, забиха се в него и тя го издърпа към себе си, за да задълбочи целувката.

Това бе насърчението, от което се нуждаеше той.

Ръцете му се свлякоха към кръста й, сграбчиха я надолу и той я повдигна към себе си. Тялото му прикова нейното към стената, задържа я там докато устата му продължаваше да се впива в нейната.

Сетивата на Джулия изключиха. Дървесният аромат от одеколона на Конър, невероятният вкус на устата му — никога не бе желала нещо повече. Гърдите й бяха притиснати в неговите силни, мъжествени гърди, а зърната й бяха твърди и пулсираха под сутиена. Мускулите на Конър бяха стегнати под измамно мекия плат на пуловера му и тя усети твърдите очертания на ерекцията му, докато той се движеше, опрян в нея. И двамата се задъхаха. Ръцете му се носеха неуморно по гърдите й, после се качваха нагоре, плъзгаха се напред и стигаха все по-наблизо и по-наблизо до там, където тя се нуждаеше от него.

Тя неистово желаеше той да се предаде и да я дари с тази пълна ласка. Гърчеше се и го чакаше да прекрачи тази малка дистанция.

Това стана, но само за миг.

Дланите на Конър преминаха като вятър върху твърдите връхчета на зърната й — веднъж, два пъти. Джулия се чу как стене, усети как тялото на Конър потрепери.

И той внезапно спря. Ръцете му се смъкнаха към кръста й и той я сграбчи здраво, откъсна устата си от нейните с очевидно болезнен жест.

— Джулия — прошепна дрезгаво той. — Искаш ли го?

Тя се почувства като дрогирана. Да, искаше го. Тялото й крещеше от желание.

— Това е на път да се превърне в нещо адски повече от целувка — успя да промълви той. — Така че ако не искаш да проникна в теб, най-добре го кажи още сега. Защото ще бъда там само след две минути.

Мисли. Тя трябваше да помисли. Очите им привикнаха с тъмнината и Конър прочете нерешителността по лицето й. И бавно я пусна на пода.

— Предполагам, че това е отговорът на въпроса ми.

— Не, не е — прошепна тя. — Не можеш да знаеш какво искам. Защото самата аз не знам.

— О, знаеш. Просто си уплашена до смърт от него.

Уплашена? Тя беше ужасена. Та тя дори не познаваше този мъж. А в момента не познаваше и себе си.

— Много е прибързано. Ние сме толкова различни. Не мога просто… — Тя замълча.

— Страхливка — прошепна той над устните й. — Какво стана с онези инстинкти, които твоите родители те бяха научили да следваш? Не трябваше ли да се вслушаш в тях?

— Само когато съм с бистра глава. Точно сега не съм.

— Нито пък аз. — Той дръпна леко долната й устна и после спря, за да се изгуби в още една дълбока, замайваща целувка. — Следващия път ще бъде втората ни среща — промърмори басово той. — Тогава ще бъде ли прибързано?

— Конър, не е въпросът в това колко пъти ще се срещнем. Въпросът е…

— Идеали. Принципи — довърши вместо нея той. — Не съм сигурен как тези неща влияят на онова, което става между нас. Но изглежда ти се изправяш срещу голямата мръсотия, за която говорихме.

— С всички сили — съгласи се тя, все още сграбчила раменете му за опора.

— Ще поработим върху това следващия уикенд.

— Следващия уикенд?

— Ъ-хъ. Ще си запазиш уикенда — целия — за да го прекараш с мен. Освен вечерта на семинара.

Трудно преглъщане.

— Ще опитам.

— Направи нещо повече. И междувременно очаквай няколко импровизирани вечери през седмицата. Питиета, вечеря, кафе — не ми пука какво точно. Ти решаваш. Но ще те виждам.

— Аз също го искам.

— Добре. — Той прокара пръсти през косата й, сведе поглед и се втренчи в устните й. — Най-добре да си вървя — промърмори неохотно той. — Докато все още мога. Но, Джулия, стига да се разберем, следващия уикенд, когато ме поканиш да вляза, няма да си тръгна до сутринта. — Той прокара отново палци по гърдите й, кръжейки бавно около зърната. — Побързай и преодолей всички правила, които си измислила и които ни разделят — нареди той с твърд глас. Погълна нежното й чувствено стенание и я целуна докато тя трепереше в ръцете му. — Наспи се добре.

23:45

Стивън чу Конър да влиза.

Напълно буден, той се облегна на възглавницата си, сплете пръсти зад главата си и се втренчи в тавана, докато Нанси се мяташе неспокойно до него.

Надяваше се, че срещата на Конър е била успешна и Джулия Талбот сега ще се разсее от кръстоносния си поход и от желанието си да бъде ангел пазител за Брайън.

Но тя бе най-малкият му проблем.

Не успя да убеди достатъчно съветници. Цял ден опитва. Все още не му стигаше един глас. Филип Уокър не се интересуваше от усилията му, интересуваха го единствено резултатите. За нещастие той нямаше да ги получи — поне не тези, които искаше. Което означаваше, че щеше да изпълни заплахата си. Щеше да разбие кариерата на Стивън на парченца, и нещо повече — дори да го вкара в затвора.

Стивън си представи заглавията във вестниците и реакцията на баща си.

Е, това няма да стане. Не и в този живот.

Опита се да го направи по лесния начин, но не стана. Не можеше да получи този договор така, както го искаше Уокър. Значи съюзът им отпадаше.

Трябваше да спечели предимство по друг начин. Щеше да се впусне в незабележима контраатака. Беше рисковано, но той се нуждаеше от застраховка. И имаше много добра идея как да я получи.

Трябваше да действа бързо. Утре щеше да завърти няколко телефона и да насрочи заседание за понеделник рано сутринта.

Беше време да отвърне на огъня с огън.

[1] Разновидност на бейзбола, в която се играе с по-голяма топка. — Б.пр. ↑

[2] Колеж в Пафкийпси, Ню Йорк. — Б.пр. ↑

13

8 април, 13:05

Двама мъже за два дни.

Робин щеше да остане доволна от подобряването на социалния й живот, замисли се иронично Джулия, наблюдавайки как Грег отчупва парче от омлета си. Но самата тя не беше доволна. Беше изтощена и объркана, а стомахът й се обръщаше наопаки.

Ресторантът беше прекрасен, храната — изобилна и добре приготвена, но й се обядваше точно толкова, колкото й се скачаше с парашут.

Поспа максимум три часа, а в главата й сякаш някой биеше с чук. Нещо по-лошо, тя не бе по-близо от снощи до решението какво да каже или да направи. Цяла нощ се взира в тавана, опитвайки се да си изясни какво се случи между нея и Конър. Не, това не беше вярно. Тя знаеше какво се случи. Но не знаеше какво означава и как ще се справи с него.

И какво да каже на Грег? Между другото, снощи излизах с друг мъж — и съм толкова дяволски привлечена от него, че ако той не си беше наложил контрола да спре, аз вероятно щях да правя секс с него точно там, на стената в антрето ми, макар че това бе едва първата ни среща? Това щеше да прозвучи добре, особено след като Грег я ухажваше вече цял месец, а тя едва му позволяваше да я целуне за лека нощ.

Но дори да пропуснеше живописните подробности, как би могла да обясни какво става между нея и Конър, след като и самата тя не знаеше?

Трябваше да каже нещо на Грег. Не само защото усещаше, че така е правилно, но защото Конър бе брат на кмета и Грег неизбежно щеше да разбере, че тя се среща с него.

Ако продължеше да се среща. Това бе торба с отровни змии. Конър бе безцеремонен в очакванията си. И въпросът бе съмнителен, тъй като и тя го искаше толкова, колкото той искаше нея. Ако се съгласеше да се срещнат следващия уикенд, всичко щеше да приключи в леглото. Беше ли готова за това? Обеща си да не прави компромиси, че когато спи с мъж, това ще бъде по взаимна любов и обвързаност, а не заради сексуалното привличане. Но тогава й бе лесно да вземе това решение, преди да срещне някого, когото да иска така, както искаше Конър. Въпросът бе какво означаваше за него една нощ в леглото? И дали тя бе готова да се справи с отговора, независимо от това какъв бе той?

Боже, беше толкова объркана…

Седнал срещу нея, Грег бе очарователен както винаги, забавлявайки я с лудориите на съседската котка, която мяучела диво за закуската си всяка сутрин в пет.

— Все едно да живееш с петел — твърдеше той, извъртайки очи. — Мога да си изхвърля будилника.

Тя се усмихна автоматично, макар че едва ли чуваше какво й говори.

— Джулия! — Той се отказа от едностранния разговор, подпря лакти на масата и се наведе напред да я огледа. — Добре ли си? Не си изрекла и десет изречения през последния час.

Тя въздъхна и си остави вилицата.

— Съжалявам, Грег. Трудно ми е да се концентрирам.

— Заради мен ли е?

Въпросът бе почти ироничен.

— Не, не е заради теб, заради мен е. Нощес спах ужасно.

Той свъси вежди загрижено.

— Някаква конкретна причина?

Това бе въпрос за два милиона долара.

— Всъщност, да. Бях объркана и исках да поговоря с теб за това.

Грег я разбра погрешно, изглеждайки много самодоволен докато отпиваше голяма глътка от портокаловия си сок.

— Поласкан съм. Доволен съм. Много доволен. Искам да споделиш проблемите си.

— Надявам се да се чувстваш по същия начин, след като чуеш какъв е проблемът ми. — Тя си пое дълбоко дъх, разбирайки изведнъж, че трябва да го направи през тази последна седмица, а не да отлага нещата. — Грег, аз те харесвам. Ти си страхотен мъж. Забавно ни е заедно. Но имам усещането, че очакванията ти за тази връзка са различни от моите. Не мога да те карам да си мислиш…

— Джулия — прекъсна я той, изглеждайки вече изнервен, а не доволен. — Мисля, че обсъдихме това минатата седмица. Съжалявам, че те притисках. Няма да се случи повторно — не и докато ти не си готова.

— Точно това е. Не мисля, че ще бъда готова. — Джулия сграбчи силно салфетката в скута си. Не искаше да прави това. Но то трябваше да бъде направено, независимо от това как щяха да се развият отношенията й с Конър.

Фактът бе, че тя никога не бе искала нещо повече от приятелство с Грег. Усети го още от самото начало, но сега, след като снощи изпита онзи сляп порив на страст, вече бе напълно сигурна. И бе нечестно да подхранва очакванията му.

— Грег, говоря сериозно. Не е заради теб, заради мен е. Нищо не мога да направя — просто не ни е писано.

— Разбирам. — Той я огледа внимателно. — И какво те доведе до това заключение.

Тя въздъхна.

— Мисля, че и двамата го усетихме. Опитах да променя чувствата си, но не мога. А ти заслужаваш нещо по-добро.

— Има ли някой друг? — попита направо той.

Тя не извърна поглед.

— Не знам. Може би. Но както и да е, проблемът не е в това.

Грег сплете пръсти и отпусна брадичката си върху тях.

— Не знаех, че се виждаш с друг.

— Не се виждах. И още не съм сигурна дали се виждам. — Тя прекъсна отчаяно обяснението си. — Говоря като пълен идиот. Фактът е, че снощи излязох на вечеря с друг. Всичко бе много спонтанно. Просто една среща.

— Трябва да е била страхотна среща, щом те е накарала да разбереш, че ние двамата не си подхождаме.

Джулия усети прилива на кръв към лицето си, изчервяване, което директно потвърждаваше твърдението на Грег. Искаше й се земята да се разтвори и да я погълне. Защо просто не си окачеше една табелка, на която да пише какво се е случило снощи между нея и Конър?

— Уха. — Очевидно Грег не бе пропуснал реакцията й. Чертите му се стегнаха, но той запази пълно самообладание. — Кажи ми, къде се срещна с него? На семинара в петък?

Това щеше да бъде най-неудобната част.

— Не, всъщност чрез Брайън Стратфорд.

Грег премигна.

— Синът на кмета?

— Да. Човекът, с когото излизах, е чичо му.

Грег се отпусна бавно в стола си.

— Виждаш се с Конър Стратфорд?

— Видях го — коригира го тя. — Веднъж. Имам предвид, че сме се срещали и преди, много пъти, но от това не е излизало нищо.

— До сега. — Грег присви устни замислено. — И сега той те покани да излезете. На вечеря, казваш. Доста дълъг път от Манхатън, само за да прекара няколко часа в един ресторант.

Джулия схвана намека на Грег, ясно и недвусмислено. При нормални обстоятелства тя би се обидила от намека му и нахалството му да се рови в нещо, което не е негова работа. Но сега заслужаваше някакво обяснение.

— Беше само за вечеря. И не е шофирал чак от града. Отседнал е при кмета и семейството му.

— Наистина ли? От кога?

— От петък. Напоследък кметът Стратфорд е затрупан с работа. Не е нужно да го казвам точно на теб. И сега си има допълнителни главоболия заради последствията от кражбата на колата на съветник Кирсън. Брайън е малко потиснат, свикнал е да прекарва много време с татко си. Така че Конър запълва празнината, посвещавайки времето и вниманието си на Брайън.

— И на теб, очевидно.

Тя отново се изчерви.

— Казах ти, не знам дали от това ще излезе нещо. Въпреки това се извинявам. Трябваше да бъда честна с теб — с нас двамата. Трябваше да реша нещата определено още преди седмица. Но продължавах да си мисля, че може да стане нещо…

— Не е нужно да обясняваш. — Грег я изненада, като се пресегна към нея и сплете пръстите си в нейните. — Джулия, не е тайна, че аз изпитвам чувства към теб. Щях да излъжа, ако кажех нещо друго. Но не те виня, че ти не ги споделяш. Мога само да се надявам да промениш решението си. Знам, че каза нещо друго, но пътищата на съдбата са странни. Ти изложи тезата си. Аз я приех. Ти все още не си се посветила на нова връзка. И така, има ли причина, поради която не можем да продължим да се виждаме — не романтично, а като приятели? Никакви очаквания, обещавам.

Ето, тази реакция дойде съвсем неочаквано, помисли си Джулия, почти зяпнала от изненада. Беше се подготвила за няколко реакции — всичките неприятни, — но никога не беше си представяла, че Грег е толкова великодушен. Просто не си пасваше. Той бе амбициозен човек, който не се задоволяваше с нищо друго, освен с победа. Тя очакваше гнева му. Мислеше, че ще я срази, ще хвърли картите на масата и ще скъса завинаги с нея. Но ето го сега, прие новината спокойно и й предложи да си останат приятели.

Не знаеше какво е предизвикало дружелюбната му реакция, но не се канеше да гледа зъбите на подарения кон.

Усещайки как от раменете й се стоварва огромно бреме, тя стисна бързо ръката на Грег.

— Това ми харесва. Благодаря за разбирането.

— Удоволствието е мое. — Той погали леко пръстите й преди да ги пусне. — Нали за това са приятелите…

13:45

Разбиране? Приятели? Да бе!

Грег наблюдаваше как Джулия излиза от паркинга, пускайки автоматичната си усмивка и махайки с ръка за довиждане. Усмивката й изчезна веднага щом зави по главния път и се скри от погледа му.

Настръхнал от яд, той се качи в колата си и тръшна вратата. Дълго седя тихо, успокоявайки се, после започна да оценява какво се бе случило току-що и последствията от него.

Решението му беше спонтанно. Но бе правилното, единственото.

Добре, той потъпка гордостта си. Не го правеше често, но понякога беше необходимо. Ето един пример за това. Трябваше да запази отношенията си с Джулия — при каквито и да е условия. О, той не мислеше да се отказва от нея. Не и в дългосрочен план. А и не трябваше. Конър Стратфорд щеше да се върне в Ню Йорк при процъфтяващия си бизнес, а Джулия щеше да разбере, че си търси някой постоянен, някой, на когото да може да разчита. Е, той беше този постоянен. И ако се наложеше да го докаже, играейки ролята на неин приятел, щеше да го направи.

Междувременно щеше да бъде нащрек. Днешният обрат на събитията можеше и да улесни работата му. Колкото и да се дразнеше от представата как Джулия е с друг мъж, ако този мъж беше Конър Стратфорд, това означаваше, че може да измъкне повече информация от където и да е другаде.

Като стана дума…

Грег извади мобилния си телефон и набра един номер.

— Да? — отговори Филип Уокър.

— Аз съм.

— Добре. Докъде стигнаха нещата? И внимавай какво говориш. Не обичам мобилни телефони. Изострят параноята ми. Твърде много преплетени връзки.

— Добре. Знаеш, че вчерашната игра на голф отпадна заради дъжда. Но аз се свързах с всичките шест играчи. Същото направи и кметът между другото. Вчера цял ден ги обработва. Но това не помогна. Все още са разделени.

— Как така разделени?

— На кмета не му стига един глас. Повечето играчи държат на убеждението си, че сигурността трябва да бъде отделена от таксите за паркинг и че данъкоплатците не трябва да опират пешкира заради няколко кражби. Сигурен съм, че той планира да ги обработва още, особено след петък вечерта. — Пауза. — Което, предполагам, е твое дело? Все едно, че беше залепил логото си върху нея.

Отговорът на Уокър беше хладен.

— Не съм сигурен какво имаш предвид.

— Да бе! Както и да е, това беше умен ход. Сигурен съм, че адски е изплашило хората, които трябва. — Разбирайки, че Уокър не възнамерява да отговори, той продължи: — Да преминем към Джулия. Току-що я оставих. Изглежда, че братът на кмета е в града за дълго. Отседнал е при кмета и семейството му.

— Наистина ли? Е, това е интересно. — Последва пауза, през която Уокър асимилираше информацията. — Предполагам, че е тук, за да измъкне брат си — ако вече не го е направил. Така ще се погрижи за непосредствения проблем на кмета. Но не и за дългосрочния. — Уокър набираше скорост. — Да видим какво ще предприеме. Ще поддържаме връзка.

Категорично щракване.

19:45

Джулия се беше свила на фотьойла в дневната си и четеше есето на Джими Томас „Какво желая“. Типично, желанието му беше за по-дълги ваканции и по-малко домашни. Не е изненада, отбеляза весело Джулия. Джими беше умно момче, но трудно задържаше вниманието си върху нещо.

Тя коригира една-две граматически грешки, написа Добра работа в горния край на страницата и остави есето.

Купчината с есета се смали до две. Джулия разтри слепоочията си. Беше душевно изтерзана, твърде уморена, за да върши това сега. Трябваше да се захване по-рано, но уикендът й се превърна в една колосална сапунена опера.

Премина към следващото есе. На Брайън. Устните й се разтегнаха в усмивка. Несъмнено щеше да прочете два абзаца за желанието му да хвърля за Янките в следващия световен шампионат.

Миг по-късно усмивката изчезна.

Есето на Брайън започваше така:

„Бих искал да живея с чичо Конър. Само за малко. Той също е зает. Но това не го вбесява. Можем да играем бейзбол в някой голям парк. И да бъдем само двамата. Аз няма да му преча. И той няма да крещи или да плаче. А по-късно мога да се прибера у дома.“

Следващият абзац беше за това как напоследък Конър идвал често да му прави компания, но щяло да е по-лесно ако му правел компания в Манхатън докато мама и тате му кажели да се прибере.

Сърцето на Джулия бе разбито.

Тя захвърли листа и започна да рови в чантичката си, търсейки телефонния номер, който й даде Конър. Беше неделя вечер. Той вероятно все още бе заедно със семейството си — включително и с Брайън. Щеше да му е трудно да говори. Е, това беше нещо сериозно. Конър настоя да го държи в течение ако се появи червен флаг за тревога. А този червен флаг не можеше да чака.

Тя намери номера му и вдигна телефона си.

Конър отговори на второто позвъняване.

— Конър Стратфорд.

— Джулия е — представи се лаконично тя.

— Здравей. — Тонът му беше премерен, сякаш не можеше да говори свободно.

Ревът от телевизора отзад, заедно с познатия глас на Брайън, обясняваше защо.

— Изчакай. Хей, шампионе! — Той надвика телевизионното шоу, което Брайън гледаше. — Трябва да говоря от моята стая. Ще се върна след няколко минути.

— Добре — бе великодушният отговор на Брайън.

— Веднага съм при теб — повтори тихо Конър. Приглушени движения, последвани от тихо притваряне на врата. — Добре, сами сме. Какво не е наред?

Джулия заговори без заобикалки.

— Знам, че моментът изобщо не е подходящ, но е важно. Дадох на учениците си да напишат есе със заглавие „Какво желая“. Току-що прочетох есето на Брайън. Той обикновено пише за бейзбол. Този път е написал, че иска да живее при теб, защото тогава няма да пречи. Пише, че ти не се вбесяваш, че не крещиш и не плачеш. Конър, той е разстроен и объркан. Каквото и да става очевидно, то му се отразява зле.

Конър изруга под нос.

— Не мога просто да си седя тук и да не предприемам нищо — информира го Джулия. — Трябва да…

— Не, не трябва. — У Конър се намеси духът на Стратфорд. — Джулия, не забравяй, че Брайън е написал есето преди аз да се преместя тук. Сега съм тук и ще остана толкова, колкото той се нуждае от мен. Състоянието му ще се подобри.

— Може би. Може би не. Той все още живее в напрегната среда, среда, на която разчита за сигурност.

— Аз ще му дам тази сигурност.

Джулия обмисли внимателно ситуацията и прецени възможностите си.

— Имаш право. Но аз също. Ето начина да оправя нещата. Утре, като върна есето на Брайън, ще поговоря с него. Това не е нещо необичайно, винаги бъбря с децата за работата им. В този случай ще имам възможност да преценя емоционалното му състояние. Надявам се да видя подобрение. Ако не е така ще се чуем пак. И, Конър, няма да се уплаша. Ако реша, че е нужно да те прескоча и да се обадя на снаха ти, ще го направя.

Продължително мълчание.

— Чу ли ме?

— Чух те — отговори той. — Но не мисля, че ще е необходимо.

— Надявам се. — Тя въздъхна дълбоко. — Както и да е, сега те оставям да се върнеш при Брайън. Казах ти, че ще ти се обаждам за всичко, свързано с него и го направих.

— Оценявам това. — Кратка пауза. — Как мина обядът?

Джулия премигна при внезапната смяна на скоростите.

— Затлъстяващо.

— Знаеш какво имам предвид.

— Беше много приятно.

— Много приятно — повтори Конър. — Не както описа вечерята от снощи, нали?

— Няма да отговоря на този въпрос.

— Не е нужно. Аз бях там. Каза ли му?

Защо успяваше толкова лесно да я изкара от равновесие?

— Конър, не ти се обадих да обсъждаме Грег. Обадих ти се да обсъдим Брайън.

— И ние обсъдихме Брайън. За мен той е основен приоритет, както и за теб. Всъщност мисля, че трябва да го обсъдим отново, след като вие двамата си поговорите. Хайде да се видим в Старбъкс[1] около осем часа.

— Заради кого, заради Брайън или заради теб?

— И за двамата — отвърна решително той. — Искам да се уверя, че племенникът ми е добре. И искам да те видя. Не си играя разни игрички, ако намекваш нещо такова. Нито пък използвам емоционалното състояние на Брайън като стръв. Казах ти, че ще се срещнем тази седмица. Всъщност щях да ти се обадя, след като Брайън заспи тази вечер. Ти просто ме изпревари.

— Старбъкс — промърмори тя. — Да си взема ли кифличка или да мина само с чаша кафе?

— Както искаш. Исках да те изведа на вечеря, но Стивън и Нанси ще работят до късно, а аз обещах да си поделим една пица с Брайън. Така че ще трябва да се задоволя с едно кафе. Ще те чакам пред Старбъкс. — Гласът на Конър премина в дрезгав шепот. — Щях да ти предложа да те взема от апартамента ти, но тогава можеше да се изкушиш да ме поканиш вътре. А аз обещах да ти дам време до събота вечерта за това.

— Лека нощ, Конър — подхвърли набързо тя.

Той се разсмя.

— Старбъкс в осем?

— Старбъкс в осем — съгласи се тя.

— В такъв случай, лека нощ, Джулия.

[1] Starbucks — голяма верига от кафенета. — Б.пр. ↑

14

9 април, 10:15

Стивън натисна интеркома на телефона си.

— Селесте, задръж всичките ми обаждания докато трае тази среща.

— Да, сър.

Той се наведе напред в стола си, скръсти ръце и погледна към тримата мъже, седнали срещу него. Трябваше да изиграе това много внимателно, да избегне надигащите се подозрения.

И трябваше да успее.

— Оценявам, че успяхте да дойдете толкова бързо — започна той.

Мартин Харт, шефът на полицията в Лийф Брук, отпи от кафето си и остави чашата в края на бюрото.

— Не е проблем. Изглежда е нещо важно.

Стивън кимна.

— Може и да е в зависимост от това как ще реагира общината и как ще гласува съветът. Искам да започна предварително, в случай че общественото безпокойство повлияе на работата ни.

Грег Матюс се намръщи.

— За какво точно говорим?

— Въпросът е кой да вземе договора за общинските паркинги. — Стивън продължи с равен тон. — Миналата седмица съветът не беше склонен една частна компания да се заеме с нещата. Но след петък вечерта и след като колата на Албърт беше открадната, вече не съм сигурен какво точно мислят. Или как, откровено казано, как ще им повлияе общественото мнение. Кражбите на коли наистина зачестиха. А когато един градски съветник стане жертва, хората се чувстват нервни и уязвими.

Харт се размърда неудобно.

— Удвоихме броя на патрулните коли, патрулиращи около общинските паркинги. Но нямаме ресурсите да…

Стивън махна с ръка и прекъсна обяснението му.

— Вие вършите страхотна работа, Марти. Не става дума за вас.

— Става дума за Филип Уокър — прецени Клиф, обаждайки се пръв път.

— Точно така. Той ни предлага охрана като част от офертата му за договор. При всичко, което става, има голяма възможност съветът да приеме офертата. — Стивън отпи голяма глътка от кафето си. — Мисля, че трябва да се захванем усърдно с проучването на „Уокър Дивелъпмънт“. Едно прецизно проучване. Клиф направи юридическо проучване. Грег направи финансова проверка. И Марти, ти направи криминална проверка. Всичко това е рутинно, но ще ни спести адски много време и ще избегнем много препятствия, ако съветът изведнъж приеме офертата на Уокър.

— Разумно е — съгласи се шефът на полицията. — Още няколко кражби и градът ще се паникьоса. Ще ни бъде много по-лесно ако имаме готово решение, което няма да струва на данъкоплатците с хиляди повече.

— Точно така. — Стивън отпи още една глътка кафе, благодарен, че помоли Селесте да е без кофеин. Едва сдържаше ръцете си да не затреперят. — Искам да направите това веднага. Съдейки по обажданията, които получих през уикенда, това ще се превърне в първостепенен проблем.

— Имаш го. — Харт вече се изправяше на крака. — Нещо друго?

— Не, това е. — Стивън също стана. — Само ме дръжте в течение.

Харт се върна директно в полицейското управление. Клиф се насочи към юридическия архив.

Грег отиде направо в офиса си.

Пет минути по-късно телефонът на Филип Уокър звънна. Той затвори побеснял. Значи Стратфорд искаше да играе мръсно. Е, нямаше си и представа какво означава мръсно.

Но скоро щеше да разбере.

10:50

Джулия не беше щастлива.

Класната й стая бе тиха. И празна, с изключение на нея и Брайън. Останалите деца караха рисуване. Джулия нареди нещата така и помоли Брайън да остане за няколко минути, за да обсъдят есето му. Така никой нямаше да ги разсейва и тя щеше да може да посвети цялата си енергия за преценка на реакциите му и да разбере какво е състоянието му.

Е, сега тя правеше точно това. Наблюдаваше го през цялото време докато говореха, слушаше го какво казва и какво не казва. Той бе по-тих от обикновено, не толкова оживен. И, в контраст с обичайната му съсредоточеност, беше неспокоен, мърдаше се на чина си и клатеше крака сякаш не можеше да стои на едно място. Джулия опита всички обичайни методи, за да го успокои, от комплиментите за написаното до въпросите за шансовете на отбора в Малката лига през тази година. Той й отговаряше, но погледът му се рееше из стаята, поглед, изпълнен с изтощение.

— Брайън — каза накрая тя, слагайки нежно ръка на рамото му. — Есето ти наистина е добро. Особено съм впечатлена от това, че си писал за семейството си, а не за Янките.

Кимване.

— В известен смисъл твоето желание се осъществи. Имам предвид, разбирам, че не живееш при чичо си Конър, но не е и нужно. Той живее при теб.

— Знам.

— Сигурно е хубаво да е в къщата ви.

— Така е. — Пауза. — Но щеше да е още по-хубаво ако живеех в неговия апартамент.

— Защо? Защото е в една много висока сграда?

— Не. Тя е висока, но не толкова колкото Емпайър стейт билдинг. Веднъж чичо Конър ме води там. Беше готино. Апартаментът му също е готин. Но не заради това искам да живея там. Искам, защото чичо Конър не е тъжен или раздразнителен, и не би имал нищо против… — Брайън прекъсна и извъртя поглед.

— Не би имал нищо против какво, Брайън?

Никакъв отговор.

Джулия подбираше думите си внимателно.

— Миличко, всички понякога се натъжават или се дразнят. Това обикновено означава, че са изморени или имат твърде много работа. Не е във връзка с някой друг.

— Предполагам. А ако е така?

Сърцето я заболя от тревогата в гласа на Брайън.

— Ти всъщност не се чувстваш така, сякаш пречиш на някого у дома, нали?

Свиване на рамене.

— Предполагам, че не. Просто искам нещата да са такива, каквито бяха. Дори когато чичо Конър е там… пак е различно.

— Как така е различно?

— Не знам… странно, предполагам. Чичо Конър се опитва да ме убеди да мисля за други неща, за да не виждам как мама плаче. А тя плаче много. Особено през нощта преди да дойде чичо Конър. Тя мислеше, че съм заспал. Но аз не спях. Плака до късно. После татко се прибра. Не приличаше на себе си. Гласът му беше странен. И беше бесен. Викаше на мама.

Джулия разроши косата на Брайън, усещайки как стомахът й се свива на топка.

— Уплаши ли се?

— Малко, да. Не им казах, че съм бил буден. — Главата му се завъртя и той погледна неспокойно Джулия. — Няма да им кажеш, нали? Не искам нещата да се влошат още повече. Те се чувстват зле.

— Няма, миличко, няма да им кажа. Не и ако ти не искаш. — Умът на Джулия вече препускаше, формулирайки разговора си с Нанси Стратфорд. Нямаше да предаде доверието на Брайън. Но нямаше да затвори очи в тази ситуация. Вече не. Независимо от това какво казваше Конър, този проблем не изчезваше. И беше време родителите на Брайън да узнаят за него.

Беше обяд, когато Джулия имаше първата си възможност да се измъкне. Дежурната за обяда пое класа й и го наблюдаваше по време на храната и на обедните игри.

Джулия влезе в един празен офис в училището и звънна на Нанси Стратфорд у дома й. Гласова поща. Затвори и опита в бутика на мисис Стратфорд. Отново гласова поща. Този път Джулия остави съобщение. По-добре да го направи в бутика, отколкото у тях. Така бе по-малко вероятно Брайън да чуе съобщението.

Въпреки това тя не каза нищо конкретно. Само че имат да обсъдят набързо един важен проблем, който се нуждаеше от незабавна реакция.

Тя затвори, знаейки, че има да изпълни още едно задължение.

Набра мобилния номер на Конър.

Когато той вдигна, тя каза просто:

— Нещата са по-зле отколкото си мислиш. Оставих съобщение на снаха ти. Ще разговарям с нея възможно най-скоро. Не спори, Конър — допълни бързо, когато той се опита да заговори. — При тези обстоятелства, мисля, че ще трябва да отложим срещата си довечера. Искам да съм на линия, в случай че снаха ти се обади. Освен това не искам да споря с теб. Няма да промениш решението ми. Обади ми се ако все още искаш да ме видиш, след като изясня този проблем.

Затвори, без да му даде възможност да отговори.

Вън на игрището Брайън отиде право до оградата и захвърли якето и бейзболната си шапка на обичайното място, онова, предназначено за неговия клас. Правилата гласяха, че личните вещи, които не се носят или използват през междучасието, трябва да се поставят на предназначените за целта места. Якето и шапката му оставаха там всеки ден. Никога не ги носеше докато играеше. С тях се изпотяваше.

Затътри се до другия край на игрището. Седна сам, взе една клечка и започна да рисува с нея по пръстта. Повдигаше му се, макар че не изяде нито сандвича с пуешко, нито кейка със сметана. Може би не трябваше да казва тези неща на мис Талбот. Може би трябваше да ги запази за себе си. Но ако някой знаеше как да оправи нещата, това беше тя. Тя и чичо Конър.

Той седя така през цялото двайсет минутно междучасие. Не му се играеше.

Накрая мисис Паркинс, дежурната за обяд, даде сигнал на класа, че обедното междучасие е приключило.

Брайън стана и отиде до оградата да си прибере нещата.

Отне му минута да осъзнае, че бейзболната му шапка я няма. Търси я навсякъде. Даже прерови нещата на приятелите си. Но шапката беше изчезнала.

Преглътна трудно, сдържайки сълзите си и чувствайки се по-зле от всякога. Това бе шапката му от Малката лига, която носеше винаги на терена. Тя му носеше късмет. Можеше да си вземе нова, но нямаше да е същото.

От паркинга изсвири клаксон.

Той вдигна поглед и видя как една черна кола минава бавно. Шофьорът смъкна стъклото на прозореца си. По-голямата част от лицето му бе закрито от шапка, дръпната напред, тъй като бе прекалено малка, за да покрие цялата му глава.

Бейзболната шапка на Брайън.

Зад козирката устните на мъжа се изкривиха в грозна усмивка. Той наклони шапката към Брайън. После замина.

19:35

Тази вечер Стивън Стратфорд напусна сградата на общината по-късно от обикновено. Надяваше се да получи доклад от Марти или Клиф, откъдето да научи за незаконните далавери, в които бе замесена „Уокър Дивелъпмънт“. Нещо, което да му даде оръжие срещу Филип Уокър. Един толкова мръсен човек би трябвало да има нечисти тайни, които щяха да се разкрият за рекордно късо време.

Конър му беше оставил две съобщения, на които той не отговори. Отчасти защото бе прекалено зает, отчасти защото имаше ясна представа за какво са съобщенията — а той не бе готов да се занимава с това. Конър вероятно знаеше кога баща им планира да се появи в Лийф Брук. Е, той не искаше и да чува за това. Можеше само да се моли това да не стане в следващите няколко дни. Това време му беше необходимо. Трябваше да овладее нещата преди баща му да се стовари върху него като тон тухли.

Чувствайки се непоносимо изморен, Стивън пристъпваше тежко по паркинга, а токовете му отекваха върху бетона. Паркингът беше празен, тъй като всички се бяха прибрали преди часове.

Той се завъртя точно когато един черен спортен автомобил закова спирачки до него.

Изскочиха двама мъже.

Той ги зърна за кратко, когато се втурнаха напред, единият — набит, другият — висок и мускулест. Юмрукът на високия срещна челюстта му, той се олюля назад и се строполи върху колата си.

— Подарък, Стратфорд — процеди през зъби набитият и заби юмрука си в корема му. — От „Уокър Дивелъпмънт“.

Десет минути по-късно те си отидоха, оставяйки Стивън смачкан и окървавен върху бетонния под.

— С прецизното проучване е свършено — промърмори набитият. — И с теб също, ако пак направиш нещо толкова глупаво. — Той скочи обратно в колата.

— Довиждане — допълни партньорът му. — Мистър Уокър ще поддържа връзка с теб. О, и Стратфорд… — Той се върна назад колкото да пусне една десет доларова банкнота до главата на Стивън. — Тези пари ще покрият онова, което дължа на хлапето ти. А онова, което ще взема следващия път, ще струва много повече.

20:30

Стомахът на Нанси се беше свил на топка.

Тя се размърда неспокойно върху дивана в дневната, вдигна щорите и провери, за стотен път, дали фаровете на Стивън не се виждат в алеята.

Нищо.

Къде, по дяволите, беше той?

Тя се завъртя назад, наблюдавайки как Конър и Брайън седят на пода и довършват домашното по математика на Брайън. Конър вдигна глава и срещна погледа й, опитвайки се да я успокои.

Тя изобщо не прие тази фасада. Конър бе разтревожен колкото нея. Виждаше го на лицето му. Както го чу и в гласа му, когато й се обади в бутика следобед и попита:

— Нанси, проверяваш ли си телефонния си секретар?

— Не — отговори тя, събличайки палтото си. — Тъкмо се връщам от обяд. Защо?

— Защото имаш съобщение от Джулия Талбот. Не го е оставила в къщата, така че трябва да е в бутика.

Сърцето й падна в петите.

— Джулия Талбот? О, боже, Брайън…?

— Той е добре. Няма нищо. Нанси, слушай ме. Джулия се тревожи за емоционалното състояние на Брайън. Не й се обаждай. Още не. Не и докато не разговаряме със Стивън.

Тогава тя разбра. Разбра съвсем ясно.

— Свърза ли се със Стивън? — попита сковано тя.

— Опитах. На съвещания е.

— Трябва да се прибера у дома.

— Не. Брайън очаква да го взема, а ти да работиш до късно. Направи го. Когато се приберем, ще го накарам да ти се обади, за да чуеш с ушите си, че е добре. Нанс, хайде да не объркваме нещата още повече и да не го разстройваме. Стивън няма да се прибере до седем и половина — осем. До тогава не можем да направим нищо. Ние с Брайън ще хапнем пица, както сме планирали. Прибери се в седем, както каза, че ще направиш. Ще ти запазим едно парче. Когато Стивън се прибере, ще сложим Брайън да си легне. Ще поддържаме всичко възможно най-нормално. После ще обсъдим всичко. И, Нанси… — Той направи пауза. — Ще оправим всичко.

— Надявам се, Конър. Защото вече не говорим само за моя живот. А за живота на сина ми.

С леко прещракване тя остави слушалката.

Бутикът бе препълнен, но тя все пак прослуша три пъти съобщението на Джулия Талбот. Боже, толкова се изкушаваше да се обади на тази жена. Но бе длъжна да изчака заради Стивън. Не знаеше какво точно подозира Джулия Талбот. И преди да говори, трябваше да знае с какво се заема.

Брайън се обади в бутика в четири без петнайсет, точно както обеща Конър. Звучеше добре, само малко разстроен заради това, че бе изгубил бейзболната си шапка.

Добре. Интересен избор на думи. Според стандартите на другите хора Брайън наистина звучеше добре. Но тя си знаеше. А очевидно и Джулия Талбот знаеше. В сравнение с онова жизнерадостно момче, каквото бе обикновено. Брайън едва ли бе добре напоследък.

А и как да бъде?

Тя затвори очи, усещайки пристъп на вина, болезнен като физическо нараняване. Може би трябваше да направи нещо по-рано. Но какво? Да напусне Стивън? Това би разбило сърцето на Брайън и би унищожило Стивън. Не можеше да постъпи така. И тя се обърна към Конър, който остави всичко, за да бъде при тях. А и Брайън изглеждаше по-добре след идването на чичо си.

Очевидно не достатъчно добре.

През целия следобед тя звъня два пъти в офиса на Стивън. Но, както каза Конър, той постоянно беше на съвещания. Не му остави съобщение. Не беше нещо, което да изтърси ей така. Трябваше да разговарят — довечера. А колкото до прибързаното й прибиране у дома. Конър беше прав. Това би било грешка. Само би увеличило безпокойството на Брайън и би провалило онази момчешка вечер, която планираха с чичо си. Освен това нищо не можеше да се направи докато Стивън не се прибере у дома. Тогава тя щеше да изложи всички факти, да определи какво е заложено и как трябва да се оправят.

За малко не звънна на Клиф.

Но напоследък се осланяше на него прекалено много. Той си имаше свой живот и не му беше работа да оправя нейния.

Прибра се в седем без пет и изтича право в кухнята, за да се увери, че Брайън е добре.

Той седеше на масата, тъпчейки се пица, а като привърши с последната хапка се усмихна, целият омазан със сирене.

— Здрасти, мамо.

— Здрасти. — Тя погледна към кутията с пица и потрепери. — Момчета, какво сте сложили отгоре?

— Всичко — информира я весело Конър. — Кюфтенца, наденица, зелени чушки, гъби, лук…

— Достатъчно. — Нанси вдигна длан и се наведе да целуне Брайън по тавата. В такива моменти и се искаше той да е все още достатъчно малък, за да може да го прегърне така силно без да го притесни. — Как мина денят ви?

— Изгубих си бейзболната шапка. — Лицето му помръкна. — Търсих я навсякъде, но я нямаше. Мисля, че някой я е взел.

— Защо мислиш така? — попита изненадана Нанси.

Брайън сви рамене.

— Видях един мъж да заминава с колата си. Носеше червена шапка. Приличаше на моята. Но предполагам, че това е много тъпо. Защо му е на някой мъж моята шапка? Как ще хвърлям без нея?

— Скъпи, съмнявам се, че ще трябва. Тя вероятно ще се появи след ден-два някъде в училище. Но ако не се появи, ще ти вземем нова.

— Да, шампионе — съгласи се Конър. — Тази шапка беше заприличала на парцал. Носиш я толкова време вече. Новата е добра идея. Но ако намериш старата, можеш да ги смениш.

— Предполагам. — Брайън не изглеждаше убеден. Но грейна, когато Нанси му напомни, че татко му ще се прибере скоро. Той се стрелна да си донесе чантата, за да приключи с домашните си.

Нанси и Конър останаха сами за три минути.

— Имаше ли съобщение от Джулия в бутика? — попита той.

— Да. Направих така както ме помоли. Ти свърза ли се със Стивън?

— Не. Той изобщо не ми се обади. А Брайън как се държа?

— Не чак толкова страхотно. — Конър не я лъжеше. — Беше много унил. Не знам доколко това се дължи на онова, за което се тревожим, и доколко на факта, че си е изгубил шапката.

— По дяволите… — Нанси прокара ръце през косата си, чувствайки се така, сякаш целият свят се стоварваше върху плещите й.

— Стегни се, Нанс. Стивън ще се прибере скоро.

Тя вдигна глава и срещна погледа на Конър с нарастващо безпокойство.

— И тогава какво?

Тя все още си задаваше този въпрос, само че вече мина час и половина, а нямаше и следа от Стивън.

— Къде е татко? — попита Брайън, вдигайки глава от задачите си по математика. — Късно е.

Нанси отвори уста да го успокои, за трети път, че Стивън ще се появи всяка минута.

Мобилният телефон на Конър звънна.

Той вдигна глава и срещна неспокойния поглед на Нанси.

— Бизнес — предположи той и извади телефона от джоба си. — Не забравяй, че на някои места, като Австралия, сега е сутрин.

Тя кимна.

— Конър Стратфорд. — Продължителна пауза. — Да. Всички са добре. Сигурен съм. Тук са. Добре. Къде? — Още една пауза. — Тръгвам.

Той изключи телефона и се изправи.

— Беше татко ти — обясни той на Брайън. — Има проблеми с колата, което обяснява защо го няма още. Ще изтичам да му помогна.

Брайън се изправи.

— Защо ти се обади на мобилния?

Разсеяно свиване на рамене.

— Имал е проблеми да се свърже с домашния, така ми каза.

— Много проблеми, Конър — отбеляза тихо Нанси. — Проблеми с колата. Проблеми с телефона.

Конър я погледна и поклати глава почти незабележимо.

— Такава е дигиталната епоха — бе всичко, което изрече на глас. — Постоянни аварии — обърна се той към Брайън. — Слушай, шампионе, нека мама ти помогне с последната задача. После си приготви леглото. Така ще имаш повече време, когато татко се прибере у дома. Нали?

— Да, добре — съгласи се Брайън.

— Тогава аз тръгвам.

Нанси последва Конър в коридора.

— Какво има? Какво се е случило?

— Не знам — отговори Конър с напрегнат, разтревожен глас. — Каквото и да е, не е добро. — Той си грабна якето и продължи да говори тихо: — Нанси, сложи Брайън да си легне. Стивън не иска синът му да го вижда — не сега. Ще го докарам тук. Ще оставим колата му на паркинга.

Нанси наблюдаваше Конър докато той се стрелна през вратата. Обгърна тялото си с ръце, сякаш искаше да прогони цялата твърде очевидна истина. Стивън не иска Брайън да го види в сегашното му състояние, помисли си потресена тя. Точно като онази нощ. Пиян е. Това е проблемът с колата.

Като полумъртва, тя се обърна и се върна в дневната. Трябваше да е там със сина си.

15

Мерцедесът на Конър профуча в паркинга и спря рязко до експлоръра на Стивън. Шофирането беше един емоционален ад. Умът му препускаше, опитвайки се да разбере защо Стивън иска да отиде сам и да обясни на Нанси и Брайън, че е имал проблеми с колата. Той ги защитаваше, но от какво? Не беше пиян. Това би било логичното заключение, онова, което Нанси несъмнено си бе извадила. Но Конър чу болката в гласа на брат си. Той бе наранен, физически наранен. Говореше с мъка, сякаш всяка дума му струваше огромно усилие. И беше уплашен. Настоя да разбере дали Брайън е добре — попита Конър за това два пъти — преди да го накара да отиде до сградата на общината и да го вземе преди патрулната кола да мине и да го забележи.

Каквото и да ставаше, по дяволите, то вече стигаше до ръба.

Конър изскочи от колата си и отиде до колата на Стивън, поглеждайки през дясното стъкло. Стивън бе проснат на шофьорската седалка, която бе отпусната назад. Главата му, отпусната върху облегалката, бе обърната настрани. Стивън криеше лицето си.

Конър почука по стъклото.

— Стивън, аз съм.

Брат му завъртя леко главата си. Дори през тъмните стъкла Конър видя, че лицето на Стивън е подуто и покрито със съсирена кръв.

В гърлото му се надигна жлъч.

— Отвори вратата — нареди той.

Стивън кимна и започна да рови до себе си, докато намери бутона, който отваряше електронните ключалки на вратите.

Конър скочи на дясната седалка, преценявайки физическото състояние на брат си.

— Мамка му! — Погледът му се премести от лицето на Стивън към окъсаните му дрехи и неестествената му поза. — Трябва да те заведа на лекар.

— Не. — Стивън поклати глава и премигна. — Изглежда по-зле, отколкото е в действителност. Няма нищо счупено. Само няколко натъртени ребра и окървавено лице. — Той си пое дъх болезнено. — Но Брайън ще превърти ако ме види така. Не мога да се прибера у дома докато не се почистя. — Уплашен, умоляващ поглед. — Сигурен ли си, че Брайън е добре? С него ли беше като се обадих?

— Седяхме на пода в дневната и решавахме задачите по математика. Добре е. — Конър задържа безбройните си въпроси. Най-напред най-важното. Трябваше да изправи Стивън на крака и да се пръждосват от тук.

Той забеляза полупразната бутилка вода, поставена в скобата за чаши помежду им и куп окървавени салфетки на пода. Очевидно Стивън вече бе започнал с процеса на почистването.

— Аз имам малко вода в колата — изтърси нервно Конър. — Ще я донеса.

— Добре. — Стивън посочи с пръст към задната част на експлоръра. — Вземи пакет салфетки и аптечката. Нанси я държи там заради Брайън. Опитах да се добера до нея, но е заровена под тон боклуци. А адски ме боли, когато се опитам да вдигна нещо…

— Тогава недей. Даже не мърдай. Стой спокойно. — Конър изскочи от колата, заобиколи отзад и взе каквото им трябваше.

— Побързай — подкани го Стивън, когато той се върна. — Патрулната кола трябва да мине скоро, особено с ескалацията на кражбите на коли. Не трябва да ме видят така.

— Да, добре. — Конър замълча, концентрирайки се върху попиването на кръвта от лицето на Стивън. Третира по-дълбоките рани, после му помогна да пооправи дрехите си, опитвайки се да не ги притиска върху натъртените ребра.

Когато работата бе свършена, Стивън все още изглеждаше някак си подут и измъчен, но много по-близо до приличния си вид.

— Засега е достатъчно — обяви Конър. — За останалото ще се погрижим вкъщи. — Той се огледа, облекчен, че в района не се виждат патрулни коли. — Не можеш да караш, това е сигурно. Ще оставим колата ти тук. Предполага се, че си имал проблеми с колата, така че историята ще мине — не само пред Брайън, но и пред обществото като цяло — ударил си се като си лягал под колата. Ще те закарам у вас и ще те върна тук утре.

Той отвори вратата и заобиколи да измъкне Стивън. Метна ръката му през рамото си, поведе бавно брат си към мерцедеса и го настани там. Изхвърли кървавите салфетки в кошчето за боклук и тъкмо се канеше да напише бележка и да я остави върху таблото на експлоръра, когато една полицейска кола зави зад ъгъла и се озова пред тях.

— Има ли проблем? — попита полицаят зад волана, поглеждайки към колата на кмета, после към Конър. В очите му не се четеше подозрение, само любопитство и твърда решителност да покаже съвършена работа. Разпозна колата на кмета, а приликата между братята Стратфорд бе прекалено голяма, за да не разбере кой е Конър.

— Всъщност да — отговори спокойно Конър. — Тъкмо се канех да оставя бележка с обяснение на таблото. Колата на кмета нещо се повредила и той се ударил много зле докато се опитвал да я поправи. Дойдох да го откарам у тях. — Въпросителен поглед. — Не ми е много приятно да оставям колата тук през нощта, особено след като брат ми е оправил онези разхлабени кабели и колата е в движение, готова за евентуални крадци. Но не искам той да шофира, много го боли. Вие, момчета, ще хвърляте ли по едно око на колата през нощта? Наистина ще съм ви благодарен.

— Да, разбира се, няма проблеми. — Другото ченге, мъж на средна възраст с притеснено изражение, излезе и тръгна към мерцедеса.

— Добре ли сте, сър? — извика той на Стивън. Слава богу, заради затъмненото стъкло, помисли си Конър. Без него нямаше начин да маскира полупритвореното око на Стивън и подутата му устна и нямаше как, дори от това разстояние, да убеди опитните полицаи, че раните, които виждат, са в резултат от бърникането на Стивън под колата.

Никой не знаеше това по-добре от Стивън. И с болка или не, той успя да призове имиджа на съвършения политик, превърнал се в неразделна част от него. Насили се да махне с ръка и се обърна към полицая с една от онези очарователни, харизматични усмивки, които вече бяха станали негова запазена марка.

— Сякаш съм участвал в сбиване — извика той. — Когато автомобилните компании казват, че спортните коли имали сила, те говорят сериозно. Скоро няма да се реша да пълзя под нещо такова.

Полицаят се разсмя.

— Знам какво имате предвид. Както и да е, вие с брат си се прибирайте. Ще извикаме още една кола. Между нас да си остане, но ще наблюдаваме колата ви цяла нощ.

— Благодаря. Благодаря много. — Стивън задържа усмивката си докато Конър им пожела довиждане, качи се, запали мотора и отпраши.

После се отпусна назад в седалката.

— По дяволите, как боли…

— Без майтап! — Конър подаде на Стивън бутилката с вода. — Изпий каквото е останало. После ми разкажи какво става, по дяволите. Кой ти причини това и защо?

— Предполагам, че си се чул с татко. Кога идва? — попита вместо това Стивън.

Конър го стрелна с поглед.

— Няма да дойде до четвъртък. Достатъчно време, за да спаднат подутините ти. Ще можеш да му представиш историята с оправянето на колата.

— Добре. — Стивън затвори очи с болезнено облекчение. Вдигна бутилката към устните си и отпи.

— Забрави сега за татко. Не е той проблемът — трябва само да пазим това в тайна от него. Не можеш да избягаш от това, Стивън — предупреди го Конър, зави по главната улица и се отправи към къщата. — Не и от жена си. Нанси знае, че нещо важно не е наред. И не само заради странното ти поведение. Джулия й се обади днес. Разтревожена е за Брайън. Много разтревожена. Има нови неща. Забрави за възможността да я отклоня. Вече я няма. Проблемът не изчезва. Не можеш да си заровиш главата в пясъка.

Стивън се размърда нервно до него.

— Какви нови неща? Защо Джулия се тревожи повече за Брайън? Да не би някой да му е сторил нещо?

— Не. — Конър се опита да го успокои. — Само е говорила с него за есето, което е написал. Ясно е, че е объркан във връзка с живота си в семейството. — Той стисна зъби, а гаденето в стомаха му се засилваше. — Кой си мислиш, че може да е сторил нещо на Брайън? Същият кучи син, който ти е сторил това?

— Да. Не сторил нещо в смисъл да го нарани, но може би само да го посети. Вероятно ме гони параноята. Заради начина, по който говореха за него, все едно че са го виждали, като че ли са му взели нещо. Адски ме уплашиха.

— Бейзболната му шапка. — Кокалчетата на Конър побеляха, когато стисна волана. — Ето за какво говореше Брайън.

— Бейзболната му шапка? Какво за нея?

— Изчезнала е. През междучасието Брайън я оставил до оградата заедно с якето си, а когато се върнал, шапката не била там. Спомена, че видял как някакъв тип шофирал с нея на главата си. Не му обърнахме внимание, сметнахме го за съвпадение, червена шапка, която приличала на неговата. Очевидно сме сгрешили. Който и да е бил този тип, той ти е оставил послание.

Лицето на Стивън пребледня като платно.

— Боже!

— Ще те попитам още веднъж — процеди през зъби Конър. — И е най-добре да ми отговориш преди да ми причернее. Какво става? Кой те преследва? Някой властен гангстер, на когото дължиш пари? За това ли е всичко? Още хазарт? Даже след като ми се закле, че няма…

— Не. — Стивън стисна главата си с две ръце, премигвайки от последвалото болезнено пулсиране. — Не съм залагал и цент, след като ти ми даде петстотинте хиляди. Не е за пари. Вече не. Как ми се иска да беше.

— Продължавай.

Премерена пауза.

— Конър, не мисля, че трябва да се замесваш в това. Ще те превърне в съучастник. А то е последното, което искам. Не мога да отида и в полицията. Това ще бъде край на всичко — и нямам предвид само себе си. Имам предвид цялото ни семейство, всичко, което сме изградили.

— Имаш предвид всичко, което татко е изградил.

— Не само татко. Ти, Нанси и Брайън — животът на сина ми никога няма да бъде същият. Не мога да позволя това да се случи.

— Аз вече съм съучастник, Стивън. Станах такъв още в минутата, когато те измъкнах, давайки ти петстотин хиляди долара, знаейки много добре, че брат ми взема от фондовете на кампанията си за лична употреба. Това е престъпление. Е, освен ако не си присвоил пари или не си убил някого и искаш да скрия тялото, няма да затъна по-дълбоко от сега.

Стивън въздъхна уморено.

— Добре. Онова, което ти казах за парите, които дължах, то беше само част от историята. Останалото е за човека, на когото дължах повечето от тях.

— Кой е?

— Филип Уокър.

— Филип Уокър. — Веждите на Конър се събраха замислено. — Това име ми звучи познато.

— Той е доста едър строителен предприемач. А също така е по-мръсен и по-хладнокръвен отколкото си представях. — После Стивън тихо разказа на Конър подробностите за всичко станало от момента, когато Уокър му даде дарението от сто хиляди долара за кампанията до настоящия му опит да изнуди Стивън и да получи договора за общинските паркинги. — Нямам представа как е разбрал за хазарта — заключи той. — Но разполага с достатъчно подробности да съсипе семейството ни и да ме тикне в затвора.

— И ти не си направи труда да ми споменеш за това? Не и през нощта, когато те притисна за пръв път, когато пристигнах в Лийф Брук и те намерих мъртво пиян и припаднал?

— Аз съм отговорен за този кошмар, исках именно аз да му сложа край. Наистина си мислех, че мога да го направя сам. Но не осъзнавах докъде може да стигне Уокър, за да получи онова, което иска.

Конър се намръщи, опитвайки се да асимилира всичко, което беше чул току-що. Нещо го глождеше. Просто не можеше да разбере какво.

— Уокър стои зад всички тези кражби на коли, нали? Или само на Кирсън?

— Добър въпрос. Не знам.

— Струва си да се разбере. Особено в случаите, когато откраднатите коли са били паркирани на частни паркинги — паркинги с корпоративни собственици, които могат да бъдат сплашени, за да предадат договорите си, тъй като той предлага не само мениджмънт, а и охрана. В такъв случай той е още по-гадно копеле, отколкото предполагаме. Дава добър стимул на компаниите да се прехвърлят при него.

— Да, знам. — Стивън замълча, за да събере сили. — Конър, още нещо ме тревожи. Очевидно типовете, които ме пребиха, са отговорът на Уокър срещу опита ми да проверя компанията му. Предполагам, че е могъл да го разбере по няколко начина. Но как е станало толкова бързо? Задвижих целия процес едва тази сутрин, на срещата си с Клиф, Грег и Марти.

— Сигурен ли си, че това е провокирало боя?

— Ъ-хъ. Когато нападателите ми си тръгваха, те ми напомниха: „Прецизното проучване приключи“. Което означава, че са знаели как планирам да играя тази игра. А това означава, че мрежата на Уокър се разширява.

— Определено изглежда така. — Конър се намръщи още повече. — Е, лоялността на Клиф не може да се постави под въпрос. Ами Грег и Марти — ти вярваш ли им?

Свиване на рамене и премигване.

— Нямам причина да не им вярвам. Откак станах кмет Грег върши страхотна работа като административен управител, а Марти е шеф на полицията от двайсет години.

— Ами връзките им? С кого са разговаряли, след като са излезли от офиса ти днес?

— Предполагам, че Клиф се е заел с юридическия архив, Грег е отишъл в офиса си и е извадил папките от предишните ни сделки с „Уокър Дивелъпмънт“, а Марти се е върнал в управлението и е започнал криминалната проверка. Но още рано сутринта мисля да задам същия въпрос на всеки от тях. Особено на Марти. Той трябва да покрива огромна територия, макар че работи с компютър. И вероятно е потърсил помощ.

Конър присви устни.

— Мислиш, че някой в полицейското управление може да е подкупен?

— Така ми се струва, да.

— Разкриването му може да се окаже много опасно.

— Меко казано. Но не мога да спра сега. Уокър иска този договор в джоба си до края на седмицата. Не мога да му го дам. Не бих го направил дори и да можех — не и след всичко това. Този човек е нещо повече от мръсен бизнесмен. Той е един проклет мафиот, който наема горили да бият и да заплашват хората. Бог знае на какво още е способен. Няма да обвържа Лийф Брук да прави бизнес с него. По никакъв начин. Но ми трябва нещо срещу него — бързо. Трябва да бъда дискретен, но трябва да го направя. Проблемът е да преценя на кого мога да се доверя.

— Играеш си с огъня.

— Какъв избор имам? Трябва да имам нещо срещу този тип, за да мога да защитя Брайън. — Стивън допи водата си.

— И как ще го защитаваш междувременно?

Мрачен поглед.

— Като се уверя, че никога не остава сам. От къщи до училище, от училище до вкъщи, точка. Ще го предаваме на Джулия Талбот и ще го вземаме в края на деня. Сам ще го водя на тренировки и ще го чакам докато играе. Говорим само за няколко дни.

— А Нанси? Къде се вписва тя във всичко това?

— Точно там, където се е вписвала винаги — ще бъде една невероятна майка. Ако питаш за брака ми, не знам как стоят нещата. Предполагам, че жена ми иска да ме удуши. Точно сега вероятно си мисли, че съм пиян.

— Да, сигурен съм, че е така. — Конър намали и зави в улицата на Стивън. — Нанси е много напрегната — призна той. — Внимавай с нея.

— Схванах намека. Точно сега обаче не се тревожа за Нанси. Тя е мъжко момиче. Ще понесе това по същия стоически начин, по който понася всичко. Или това, или ще си поплаче на рамото на Клиф.

Конър долови горчивината в тона на брат си.

— Зарежи това, Стивън. Между Нанси и Клиф няма нищо друго, освен приятелство. Знаеш това толкова добре колкото и аз.

— Така ли? Клиф е страхотен. Също така е и най-добрият ми приятел. И да, познавам го. Твърде добре, може би. Вярвам му, знам, че няма да престъпи границата. Не и с действия. Колкото до чувствата, това е напълно друга работа. Чудил ли си се някога защо постоянно има мимолетни връзки без намерение да си хване нещо сериозно? Защо никоя жена не е привлякла вниманието му за повече от шест месеца? Ако не, ще ти изясня. Защото е влюбен в нея.

— Той действително ли ти е казал това?

— Разбира се, че не е. Никога не би накърнил приятелството ни и не би подкопал брака ни като го изрече на глас. Но и двамата знаем, че е вярно.

— Ако е така, чувствата му не са споделени.

— Може би, а може би не. Едно време щях да се съглася с теб. Сега? Кой знае? Напоследък Нанси все повече и повече разчита на Клиф. Мисля, че не мога да я обвинявам. Не мога да се състезавам за Съпруг на годината. — Стивън замълча, наблюдавайки как Конър завива в алеята и как къщата се появява пред тях. — Истината? — промърмори накрая той, преценявайки дома и живота си със същото абсолютно примирение. — Дори ако чувствата на Нанси към Клиф започнат да се превръщат в нещо повече от приятелство, аз съм твърде изтощен, за да направя каквото и да е, по дяволите…

Конър и Стивън едва бяха прекрачили прага, когато над главите им се чуха стъпки. Миг по-късно Брайън тичаше надолу.

— Тате! — Той спря на място, когато видя баща си. — Какво се е случило с теб?

Стивън успя да се усмихне.

— Опитах да оправя колата. Не ме бива много да пълзя под тези неща. Издрах се, два пъти си ударих главата, а когато изпълзявах, ауспухът се заби в окото ми. Сигурно изглеждам доста зловещо, а?

Нанси се появи зад сина си. Беше се втренчила в Стивън с призрачен поглед.

— Здрасти — поздрави я мило Стивън. — Не се тревожи толкова. Добре съм.

— Добре. — Тя се окашля и се обърна към Брайън. — Добре, сделката ни започва от сега. Десет минути с татко. После в леглото. А ухото ще го погледнем сутринта.

— Има проблеми с ухото ли? — Стивън обикновено не беше толкова неспокоен. Но тогава не беше нащрек за сигурността на сина си. Но тъй като беше на ръба, дори една дребна болка в ухото го шокираше.

Нанси го огледа съсредоточено, после кимна.

— Започна да се оплаква веднага щом Конър излезе.

— Да — потвърди Брайън. — Сякаш има някакъв тунел в ухото ми. Чувам ехо като говоря. Когато ти говориш, също. И смъди. Сигурно имам нужда от някое детско лекарство.

— Сигурно — съгласи се Нанси. — Ще ти взема час за педиатър за утре рано сутринта. Можем да вземем някой филм под наем на връщане. И цял ден ще си почиваме в леглото.

Конър и Стивън си размениха бързи, облекчени погледи. Те не искаха Брайън да е болен, но оставането му у дома, здрав и читав, бе голям плюс.

Брайън изобщо не беше доволен.

— Ще пропусна тренировката.

— Питчърите имат нужда от няколко почивни дни между мачовете, за да им се отпуснат ръцете — напомни му Конър.

— Да, сигурно. Ами бейзболната ми шапка? — попита той. — Как ще разбера ако я намерят в училище?

Конър усети физически напрежението на Стивън при споменаването на шапката и в главата му звъннаха тревожни звънчета. Най-лошото би било ако Брайън усети напрежението от баща си и го попита. Прикритата заплаха на Уокър към Брайън бе нещо, за което Стивън трябваше да си поговори с Нанси насаме.

И изведнъж му хрумна една идея, начин да убие два заека с един куршум: да разсее Брайън и Нанси, за да не забележат реакцията на Стивън и да се види с някого, с когото много искаше да си поговори и то поради няколко причини.

— Виж какво, шампионе — намеси се той. — Рано сутринта ще отида до училището ти. Ще взема домашната ти работа от мис Талбот и ще проверя дали шапката ти се е появила сред изгубените вещи.

Това успокои Брайън.

— Добре. Но ще й кажеш колко е важно, нали?

Конър се усмихна.

— Не е нужно. Ние говорим за мис Талбот. Тя е толкова запалена по твоята игра колкото и самият ти.

Лицето на Брайън грейна облекчено.

— Прав си. Тя ще намери шапката ми. Или ти. — Той се смути малко и започна да търка дясното си ухо.

— Това е. Тиленол[1] и спане — обяви Нанси. Гласът й прозвуча неестествено високо и Конър я огледа внимателно докато влизаше в една от долните спални и след това, когато минута по-късно се появи с тиленол и вода. Ръката й трепереше, когато даваше лекарството на Брайън и Конър се учуди дали не е на ръба на нервна криза.

— Но татко току-що се прибра — възпротиви се Брайън, след като глътна послушно хапчетата.

— Татко ти изглежда по-зле от теб. Ще му сервирам вечеря и също ще го пратя в леглото.

Брайън кимна неохотно.

— Добре. Лека нощ. — Тръгна към стълбите, после спря и се обърна към баща си. — Тате, ще бъдеш ли тук за закуска?

— Разбира се. — Стивън намигна, отиде сковано до сина си, сложи ръце на раменете му и погледна надолу с болезнено изражение, за което Конър знаеше, че няма нищо общо с контузиите му. — Какво ще кажеш за вафли? Те правят чудеса с ушните инфекции и с пребитите лица.

Лъч надежда проблесна в очите на Брайън, сякаш жестът на баща му бе спасително въже, индикация за това, че всичко може да е наред.

— Вафлите са нещо страхотно. — Той погледна към баща си. — Колата ни наистина ти е повредила лицето. Дони Симс изглеждаше така, след като сложи червени мравки в сандвичите на Мич Прат и Криси Хелпърн и те го пребиха. Мич само му разкървави устната, но Криси го удря докато цялото му лице се поду. Сигурно от колите боли още повече. — Той потупа съчувствено ръката на Стивън. — Ледът помага.

— Благодаря.

— Лека нощ, тате.

— Лека нощ, Брайън. — Стивън се облегна тежко в парапета, взирайки се в Брайън докато изчезне от погледа му.

Телефонът звънна.

— Аз ще вдигна — предложи Нанси. Тя тръгна към кухнята, стрелвайки Стивън с уплашен поглед. Изглеждаше толкова близо до срива колкото и съпругът й. — Ще поговорим, след като се отърва от онзи, който се обажда.

Стивън се отпусна на долното стъпало, облягайки глава в стената.

— Отивам в стаята си. Вие двамата имате нужда да останете сами — прецени тихо Конър.

— Добре. — Стивън въздъхна. — Добре е, че утре Брайън ще остане у дома с Нанси. Това ще ми даде време да се поровя без да се тревожа от ответните реакции.

— Един ден — съгласи се Конър. Той потри ръце, поглеждайки сериозно към кухнята. — Нанси е съсипана.

— Без майтап… — С огромно усилие Стивън успя да се изправи. — Няма да й казвам за заплахата срещу Брайън. Останалото, да, но не и това.

Конър отпусна брадичката си.

— Какво?

— Тя ще се разпадне, Конър. Нямам емоционални запаси за това. Не точно сега. Трябва да се фокусирам върху защитата на Брайън и намирането на нещо срещу Уокър. Когато хвана юздите в ръцете си, ще й кажа.

— Тя е майка на Брайън.

— А аз съм му баща. Ще се справя с това.

— Все това говориш — изръмжа Конър, опитвайки се да не повишава тон, за да не го чуе Брайън. — Истината е, че не се справяш с проклетия проблем.

— Справям се. Ще се справя. — Онова познато пренебрежение се върна в очите на Стивън, онази отбранителна поза, която излизаше на преден план винаги когато го порицаваха и той знаеше дяволски добре, че е виновен, че комарджийската му страст, за кой ли път, е прецакала нещата. Животът му бързо излизаше от контрол и той се самоунищожаваше, опитвайки се да го стабилизира. — Просто се нуждая от няколко дни. Междувременно никой няма да спечели ако кажа на Нанси. Тя не може да ми помогне. Никой не може. Аз сам се набутах в това. И сам ще се измъкна. Ще запазя жена си и сина си. Ще защитя името на семейството си. Ще направя всичко. Просто отстъпи. Отпусни ми юздите, по дяволите.

Преди Конър да успее да отговори, Нанси се върна в коридора. Със сигурност бе пребледняла.

— Беше Джулия Талбот. Сериозно е разтревожена за Брайън. Показва признаци на депресия. Изолира се и се обвинява за проблемите вкъщи. Казва, че нещата се влошават.

Стивън се изправи нестабилно, а отбраната ескалира в паника.

— Ти какво й каза?

— Да й кажа? — Нанси прокара треперещата си ръка през косата си. — Не съм й казала нищо. Аз не знам нищо. Измислих нещо за това, че моментът не е подходящ да разговаряме. Казах й, че Брайън е болен и се нуждае от мен. Буквално й затворих. — В гласа й пропълзя истерия. — Стивън, какво става, по дяволите? Кой те е пребил? В какви проблеми си загазил?

Конър видя ирационалния гняв, изригващ върху лицето на брат му, и се намеси, решен да потуши в зародиш назряващата битка.

— Стивън, недей — нареди строго той, а пръстите му се забиха в ръката на брат му. — Брайън още е буден. Според Джулия той вече е емоционална развалина. Не задълбочавай нещата. Каквото и да имате да обсъждате двамата с Нанси, направете го тихо. Бедният Брайън и без това поглъща всичко това. Моля те, помисли за сина си.

Това бе единствената молба, която щеше да помогне. Конър знаеше това и не беше изненадан, когато част от сляпата ярост върху лицето на Стивън изчезна.

— Да, прав си.

Конър се обърна и погледна за кратко към Нанси.

— Спокойно — промърмори той. — Заради всички.

Тя кимна и Конър се оттегли към стаята си. Бе направил всичко по силите си.

Но чувайки строго контролираните им, язвителни гласове, докато се отдалечаваше по коридора — Стивън и поднасяше някакви измишльотини за свой политически противник, на когото дължал голяма сума и който го изнудвал, после Нанси му отвърна хапливо, шокирано и горчиво, че неговият комар съсипва живота им, той се запита дали нещо от това, което каза или направи, можеше да бъде достатъчно.

Не достатъчно, само за да спаси брака на брат си. Достатъчно да спре срутването на стените върху семейство Стратфорд.

[1] Тиленол — леко обезболяващо. — Б.пр. ↑

16

10 април, 8:25

Джулия беше край бюрото си рано, точно както очакваше Конър.

Той постоя за момент на прага на отворената врата на класната стая, гледайки плакатите на класа й. Чернокосата й глава бе наведена над работата й, а лицето й бе концентрирано върху материала, който четеше. Устата й се разтегна в усмивка и тя прехапа долната си устна докато четеше онова, което я развесели. Без да знае, че я наблюдават, тя си играеше с огърлицата си и пръстите й се плъзгаха по деликатната верижка, стигайки до малкото сърчице, увиснало от нея.

Той се взираше, наблюдавайки как пръстите й се плъзгат напред-назад по голата й кожа точно там, където свършваше отвореното деколте на пуловера й, над ключицата и надолу по горната издутина на гърдите й.

По дяволите, как я желаеше… И не само разсейването й бе изключително важно за защитата на семейните тайни, но и защото очарованието, което изпитваше от нея още от самото начало, се бе превърнало в напълно разцъфнала страст.

Той все още изгаряше като си спомнеше целувките в апартамента й. Споменът за тях не му даваше да заспи през последните три нощи. А сега? По дяволите, втвърдяваше се само като я гледаше как си играе с огърлицата си.

Джулия сигурно усети погледа му, защото внезапно вдигна глава и срещна погледа му.

— Конър. — Тя остави листите и бавно се надигна от бюрото си. — С какво мога да ти помогна?

Той приближи.

— Исках да те видя.

— На работа съм.

— Класът ти няма да влезе поне още петнайсет минути. Освен това е свързано с работата ти. Засяга Брайън.

Погледът й стана бдителен.

— Какво за Брайън?

— Болен е. Дойдох да взема домашната му работа, класната му работа и всички задачи, с които трябва да се захване.

Джулия подпря длани на бюрото си.

— Наистина ли е болен?

— Разбира се. Майка му ти каза снощи.

— Знам, че ми каза. Но не съм сигурна дали да й вярвам.

Конър сбърчи чело.

— Че защо да лъже?

— Ти ми кажи. Стори ми се напрегната. Много напрегната. Сякаш можеше да каже всичко, само за да се отърве от мен.

— Когато ти се обади, тя беше с Брайън — отговори спокойно Конър. — Ухото го болеше. Тази сутрин има час при педиатър. Сигурен съм, че ще се оправи за нула време. Ушните инфекции са болезнени, но се оправят лесно с някои детски лекарства.

— Да. — Джулия не се усмихна. Вместо това погледна проницателно Конър и плесна с ръце. — Много си добър, знаеш ли? Може би ти трябваше да станеш политик.

— Какво трябва да означава това?

— Означава, че си много убедителен. Предаваш информацията по един удивителен начин — тоест, само информацията, която си подбереш.

— Казвам ти истината.

— Част от нея. — Тя се окашля. — Във всеки случай ти си дошъл да вземеш работата на Брайън. Ще ти я дам.

Тя отиде до чина на Брайън, извади работна тетрадка по четене, лист за правопис в папка с пружинка. Откъсна бял лист от папката и надраска набързо някакви инструкции.

— Ето. — Тя подаде целия куп на Конър. — Това е всичко, от което се нуждае Брайън. Тестът му по математика вече е у него. Кажи му да направи само толкова, колкото му се прави. И да се оправя скоро.

— Благодаря. Ще му кажа. — Конър взе книгите, но не понечи да си тръгва.

— Има ли още нещо? — попита Джулия.

— Да. Обещах на Брайън да потърся бейзболната му шапка. Вчера следобед я оставил някъде. Тя му е талисман.

— Знам. Но се съмнявам. — Посочи към вратата. — Да проверим в „Загубени вещи“. Вероятно е там.

Докато минаваше покрай него, Конър я хвана за ръката.

— Това е третата причина, поради която съм тук. Исках да те видя.

Джулия се стегна. Но не си отдръпна ръката.

— Защо?

— Ти отмени срещата ни. Без да ми дадеш възможност да реагирам, между другото. Искам да се уговорим отново.

— Конър…

— Това, което става помежду ни, няма нищо общо с Брайън — заяви решително той. — Знаеш го, и аз го знам. Не издигай несъществуващи стени.

Този път тя се отскубна от хватката му.

— Може би ти си способен да отделяш нещата в спретнати малки чекмедженца. Аз не мога. Емоциите ми се припокриват.

— Какво имаш предвид?

Джулия хвърли бърз поглед към вратата, за да се увери, че все още са сами.

— Това, което става между нас, е сексуално привличане. Добре, може би е нещо повече — допълни бързо тя, виждайки несигурността в очите му. — Не знам. Но със сигурност знам, че не ти се доверявам напълно. И дори не съм сигурна дали те харесвам.

Същата тази откровеност, която намираше за толкова неприемлива, сега започваше да го възбужда.

— Добре. Да се видим и да поговорим за това. — Той нямаше да се откаже. — Да вечеряме заедно довечера.

Най-напред си помисли, че тя се кани да му откаже. Особено след онова, което му каза. Да не говорим за колебанието, изписано на лицето й.

— Ние сме много различни — застрахова се тя, ангажирана в своя собствен интелектуален конфликт. — Особено в нашите приоритети.

— Може би е така, може би не. Няма да разберем, докато не изследваме тези приоритети. О, и нашите принципи. Все още ни предстои да ги обсъдим, забрави ли?

Той усети как решителността й се изпарява.

— Помня.

— Спомняш ли си също за нашия план да излезем заедно няколко вечери през седмицата?

Премерен поглед.

— Това беше твой план, ако си спомням добре.

— Добре де. Моя план тогава. — Той пристъпи по-наблизо и се втренчи в очите й. — Хайде да вечеряме заедно.

Привличането помежду им печелеше. Конър го усети.

— Ами Брайън? — промърмори тя. — Няма ли да ти липсва?

— Той ще бъде с родителите си. А аз ще бъда с теб. — Конър се наведе напред докато между лицата им останаха само няколко сантиметра, но не продължи и не я докосна. — Можем да поговорим, да научим повече един за друг. Това със сигурност ще е от полза за припокриващите ти се емоции.

Джулия облиза устни с върха на езика си.

— Може би.

— Добре. Работен ден е, така че няма да закъсняваме. Какво ще кажеш да те взема в шест? — Той се усмихна едва-едва. — Разбирам, че все още не е събота вечер. Така че ще се кача до апартамента ти, но няма да прекрачвам прага. Ще чакам отвън в коридора, нали?

— Добре.

Смях и весели гласове ги прекъснаха, когато учениците нахлуха през входната врата на училището и хукнаха по класните си стаи, за да започнат учебния ден.

Джулия се отдалечи от Конър. Погледна си часовника и тръгна към бюрото.

— Късно е. Нямам време да ходя до „Загубени вещи“.

— Не е проблем. Мога да го намеря и сам. Брайън ми даде добри указания. Много иска да си върне шапката. — Конър пъхна книгите под мишница. — До довечера.

— Конър, чакай. — Джулия посегна към чантичката си. Разрови се в нея и извади каквото търсеше. Приближи и му го подаде. — Ето.

Конър усети докосването по кожата си. Озадачен, той погледна надолу и видя яркочервеното заешко краче, което тя притисна в дланта му.

— Това беше моят талисман на игрището — обясни тя. — Татко ми го даде, когато бях на девет. През този сезон пожънах големи успехи. С цвета на неговия отбор е и с късмета на татко. Предавам този късмет на него. — Нежна усмивка. — Истината е, че Брайън не се нуждае от талисман. Той има талант, сърце и куп хора, които мислят, че е най-добрият. Но все пак с това бебче няма да пропусне. Така че най-добре да си взема лекарството и да оздравява бързо. Кажи му го.

Конър обърна заешкото краче в ръката си, знаейки дяволски добре, че това ще повдигне духа на Брайън. Ако Джулия Талбот наистина беше толкова добра, тя притежаваше адски много неща, на които да научи света.

— Благодаря — отговори той, по-трогнат от жеста й, отколкото си спомняше да е бил от дълго време насам. — Ще му кажа.

11:50

Нанси отвори входната врата, а слепоочията й пулсираха докато прибираше Брайън в къщата.

Чакането пред кабинета на педиатъра беше безкрайно. Също и чакането в аптеката, докато аптекарят се опита да изпълни рецептата на Брайън. В бързината бедният човечец разля последната си бутилка амоксил[1]. С много извинения той даде на Нанси остатъка от течния антибиотик — увери я, че ще й стигне поне за два дни — и обеща да достави останалото в къщата й утре рано сутринта. Тя се съгласи с готовност, изгаряща от нетърпение да се разкара от там. Трябваше да спре още на едно място и искаше да се прибере преди обедният трафик да започне да задръства улиците.

Цяла вечност след това, въоръжени с наполовина пълната бутилка с лекарство, нов екшън за Супермен и огромна кутия шоколадови сладки, те се прибраха у дома.

Тя беше като пребита. Не от травмата от ушната инфекция — Брайън бе прекарал поне дузина такива в живота си, а от снощи. Първо, шокът от вида на Стивън, не пиян, а пребит и насинен. После, обаждането на Джулия Талбот, което само подхрани страховете, от които коремът й се присвиваше. И накрая, скандалът със Стивън. Това бе най-грозната им караница досега. О, те говореха тихо, запазиха самообладание и се държаха забележително цивилизовано. Но яростта си беше там, надигаща се под повърхността докато те взаимно си хвърляха обвинения.

Тя бе на ръба на пречупването. А Стивън, вместо да бъде отстъпчив заради кашата, в която ги забърка, действаше отбранително, гадно, нареждайки да отстъпи и да му даде възможност да оправи нещата, обвинявайки я, че не му вярва, ръмжейки, че държи всичко под свой контрол.

За пръв път тя се запита дали бракът им ще оцелее.

— Мамо, мога ли да гледам филма в моята стая? — попита Брайън и прекъсна мислите й. Той изглеждаше блед и уморен, по-зле отколкото би могъл да изглежда от една обикновена ушна инфекция.

Нанси се наведе и го прегърна силно.

— Разбира се, скъпи. Ще ти приготвя чиния със супа и сандвич и ще ти ги донеса горе.

— Наистина не съм гладен.

Тя се намръщи.

— Трябва да си. Сутринта почти не хапна от вафлата си.

— Татко също. А той е по-голям от мен и се чувства много по-зле.

Нанси я стегнаха гърдите.

— Сутринта татко изглеждаше много по-добре. Лицето му почти не беше подуто.

— Да, но сигурно още го боли, защото наистина бе в лошо настроение. Викаше на чичо Конър. И чух, че се разхожда цяла нощ.

— А ти защо беше буден?

— Ухото ме болеше. — Брайън се втренчи в пода за минута, а Нанси изпита ясното усещане, че не само ухото е задържало Брайън буден.

Следващият му въпрос потвърди съмненията й.

— Ти ядосана ли си на татко?

Тежко преглъщане.

— Не, Брайън, не съм ядосана.

— Изглеждаш ядосана. И така звучиш. Също и татко.

Трябваше да каже нещо, за да го накара да се почувства по-добре. От друга страна, не можеше да лъже. И се задоволи с една частична истина.

— Напоследък татко работи много упорито. Уморен е. Аз също. Може би заради това не сме толкова търпеливи, колкото обикновено. Съжалявам ако нашите настроения те разстройват. — Тя докосна брадичката на Брайън в отчаяно желание да заличи болката, която той изпитва. — Миличко, тези неща нямат нищо общо с теб. Ти си най-голямата радост в живота ни. И двамата с татко те обичаме много, много. Ти знаеш това, нали?

Брайън кимна, но тъжният му поглед си остана.

— Да, мамо, знам.

13:15

Стивън крачеше из офиса си, чувствайки се като хамстер на колело. Препускаше трескаво, но не стигаше до никъде.

Нито Клиф, нито Марти, нито Грег бяха открили нещо за „Уокър Дивелъпмънт“. Все още. Но и никой от тях не бе инструктиран да превърне това в свой главен приоритет. Те не знаеха истинската причина, поради която той извършваше проверката на Филип Уокър. А и той не можеше да рискува и да им каже. Не и без да се заплете в объркани обяснения. Плюс това не знаеше откъде бе изтекла информацията, кой бе казал на Уокър, че подготвя прецизно проучване. Най-лошото бе, че този човек вече бе открил, че той продължава да се занимава с проблема — с нараснала настойчивост — въпреки боя, който му нанесоха като предупреждение.

Не, проблемът и натискът си бяха негови. Самият той трябваше да открие нещо срещу Уокър. Веднага.

Отиде до прозореца и опря чело в хладното стъкло. За разлика от колегите си, той не разследваше „Уокър Дивелъпмънт“. Проверяваше самия Филип Уокър. С няколко потайни обаждания искаше да разбере с какво се занимава този човек. Ако имаше за какво да се хване, можеше да докопа кучия син и да оправи всичко. Боклуци като Уокър показваха истинските си лица в някои аспекти от живота си. И не искаха да правят тези аспекти публично достояние.

Мъничко мръсотия бе цялата амуниция, от която се нуждаеше. Някоя гадна историйка, която Уокър иска да запази в тайна. Ако откриеше нещо такова, щеше да има база за размяна. Неговото мълчание срещу мълчанието на Уокър.

Повдигаше му се от целия този сценарий. Мястото на Филип Уокър беше в затвора, а не тук, да тероризира местните чиновници и бизнесмени. Но ако Стивън се опитваше да го натика там, това щеше да струва собствения му живот и живота на семейството му и всичко това щеше да избухне право в лицето му.

Не можеше да позволи това да се случи. Трябваше да продължи с плана си и да сложи юздите на Уокър, да го прогони от живота си и да пререже всичките му останали бизнес връзки с Лийф Брук.

Но как? Трябваше да действа бързо. В същото време трябваше да остане незабелязан. Уокър наблюдаваше отблизо действията му. Нуждаеше се от някой друг да свърши мръсната работа, да подгони Уокър без да замесва него в разследването. Трябваше му професионалист.

Като отговор на мислите му на вратата се чу кратко почукване и Клиф мушна глава в офиса му.

— Добре, тук си. Селесте я нямаше на бюрото и… — Той спря и се втренчи в лицето на приятеля си. — Какво, по дяволите, се е случило с теб?

— Проблеми с колата. — Стивън усъвършенства обяснението, след като му се наложи да го дава поне дузина пъти. Сега го направи отново, от игла до конец, завършвайки с: — Напомняй ми никога да не ставам монтьор.

Клиф се намръщи и приближи, все още оглеждайки раните на Стивън.

— Сигурен ли си, че всичко е наред? Здраво си се порязал.

— Сигурен съм. Въпреки че снощи не чувствах такова пренебрежение. Ако не беше Конър, вероятно щях да прекарам цялата нощ на бетона в паркинга. Той ме закара у дома. Нанси ме пооправи. И сега съм като нов.

— Добре. — Както всички останали, Клиф изглежда прие обяснението на Стивън за инцидента. Той отпи глътка кафе. — Отбих се на връщане от съда. Исках да се уверя, че баща ти пристига от Кънектикът в четвъртък. Не знаех дали Конър ти е споменал.

— Спомена. Ти говори ли директно с баща ми?

Кимване.

— Не искаше да прекъсва съвещанията ти вчера. Прецени, че или аз, или Конър ще ти съобщим новината. — Тактична пауза, през която Клиф огледа чашата си. — Не бих се тревожил толкова много от това посещение. Баща ти е много ентусиазиран от сегашните предизборни проучвания. Всичко ще мине гладко.

Стивън сбърчи чело.

— Да, така е.

Клиф се окашля.

— Искаш ли да съм тук, когато дойде?

— Вероятно ще бъде полезно. Нали разбираш, ти и Конър, прикриващи двата ми фланга.

— Не е толкова зле. — Клиф се разсмя, но в очите му се четеше разбиране. Той познаваше Харисън Стратфорд от много години, както лично, така и професионално, достатъчно дълго, за да се научи никога да не подценява деспотичното му присъствие. И знаеше много добре какви са очакванията на Харисън за Стивън. — Освен това с единия крак ти си вече в Сената. Това със сигурност му е подобрило настроението.

— Не залагай на това. — Стивън разтри врата си, нетърпелив да стигне до своя дневен ред. — Клиф, не си изровил нищо за компанията на Уокър, нали?

— Нищо извън обичайното. — Клиф го стрелна с озадачен поглед. — Защо? Ти очакваше ли нещо?

Нехайно свиване на рамене.

— Всъщност не. Просто има нещо в този тип… Не знам.

— Той е доста пробивен, това ти го гарантирам. И да, груб е, неодялан камък. Но това не е нещо ново. Ти си работил с него и преди.

— Вярно, но не и върху нещо толкова голямо като това. — Стивън се чудеше дали да даде на Клиф повече информация преди да попита за име, после разбра, че трябва да го направи. Клиф бе твърде умен, за да приеме една подобна молба като чиста монета. Трябваше да му даде някаква основателна причина за разследването на Уокър.

— Не е само въпрос за това, че е груб — изясни той. — Имам чувството, че Уокър е истински уличен боец. Което може да е само външен блясък. От друга страна, това може да означава, че характерът му не е съвършен. Просто не знам. Знам само, че ако Лийф Брук му даде договора за своите общински паркинги, това означава поверяване на един значителен източник от общински пари в ръцете на частно лице. И макар идеята да си има преимущества, доверието на хората ме задължава да проверя внимателно Уокър, за всеки случай.

— Разбирам мисълта ти.

— Добре. — След като стигна до тук, Стивън започна да подготвя следващата си стъпка. — Имаш ли името и телефонния номер на онзи частен детектив, който баща ми е използвал, когато проверявахме миналото на Бракстън? Човекът ми хареса, беше бърз, педантичен и дискретен.

Клиф кимна.

— Имам записана тази информация. — Бръкна в джоба на сакото си и извади електронния си бележник. Отвори го и натисна няколко бутона. — Ето. Хари Шоу. Живее на „Пост роуд“ в Уайт Плейнс. Ще ти запиша адреса и телефона му. — Той взе един бележник от бюрото на Стивън и записа информацията.

— Благодаря. — Това преодоля най-голямата пречка. Но имаше и друга. Някой трябваше да разговаря с адвокатите, замесени в бизнес аферите на Уокър извън района, само в случай че мръсотията, от която толкова се нуждаеше, бе правна тайна, която един адвокат не би могъл да сподели с частен детектив. Клиф бе логичният избор за тази работа. Той беше умен и надежден и имаше нужните юридически препоръки.

Внимателно, предупреди се Стивън. Кажи възможно най-малко.

Той се отпусна назад в стола си, премигвайки от болката в ребрата.

— Другата нишка, която искам да проследя, е контактът с адвокатите извън Уестчестър Каунти, които са участвали в търговските проекти на Уокър — онези, които е разработвал, и онези, които е ръководил. Искам да се уверя, че те ще кажат само положителни неща за него.

Клиф го погледна озадачено.

— Добре, Стийв. Не разбирам. Защо е тази внезапна резервираност? Ти си доволен от миналите си сделки с този тип. Достатъчно, за да му дадеш с ентусиазъм този договор. Поне в началото беше така. Станало ли е нещо, което да промени решението ти?

Стивън имаше готов отговор на този въпрос.

— Подложен съм на натиск от страна на градския съвет. Ето какво е станало.

— Достатъчен натиск, за да започнеш пълно разследване? Сигурен съм, че в миналото си проучвал Уокър.

— Да, правил съм някои проучвания. Но общинският съвет е педантичен по отношение на тази сделка. Предвиждам подробен разпит. Трябва да съм готов да отговоря на всичките им въпроси. Искам всички факти. Това означава разширяване на проучването и покриване на райони извън Уестчестър Каунти. Хари Шоу не може да прави разследване на адвокати. Ти можеш.

Клиф остави чашата си на бюрото.

— Ти също. Доколкото си спомням и ти имаш право на адвокатска практика. Защо просто не звъннеш и не зададеш въпросите си сам?

Беше време да прекрати този разпит.

— Защото съм кмет — отговори Стивън, фиксирал категорично поглед в приятеля си. — Ако се обадя лично, това проучване ще изглежда като нещо голямо. Все едно, че не вярвам на Уокър. Това се опитвам да избегна. Моля те за услуга, Клиф. Ще ти дам имената. Ти просто се обади дискретно днес, ако можеш. И престани да ме въртиш на шиш. Знам, че си добър адвокат. Но аз не съм на свидетелската скамейка. Така че по-спокойно.

Клиф много ясно долови решителността в тона на Стивън.

— Добре — съгласи се той, преглъщайки останалите си въпроси. — Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, дай ми имената. Ще проверя нещата.

16:30

Нанси надзърна в стаята на Брайън и с облекчение видя, че е задрямал. Беше изтощен. След ушната инфекция, стреса и безсънието той наистина се нуждаеше да подремне.

Не че днес се беше претоварил. Точно обратното, беше необичайно унил. Прекара по-голямата част от деня в стаята си с пластмасовите си екшън фигурки, поглеждайки без интерес към филма, който наеха. Ококори се малко, когато Конър мина с домашните му, но веднага се депресира още повече, когато чичо му съобщи, че не е имал късмет да намери бейзболната му шапка в училище. Единствения път, когато Нанси забеляза в очите му блясъка на стария Брайън, бе щом Конър му даде заешкото краче на мис Талбот. После грейна, обстрелвайки го с въпроси за това кога бащата на мис Талбот й го е подарил, поиска да узнае броя на победите и загубите, които тя е имала през сезона.

След това кратко възраждане на доброто му настроение Брайън взе заешкото краче и се върна в стаята си.

Изобщо не беше ял. Дори след настояването на Конър той отхапа едно парче от сандвича си и сложи в устата си две сладки. Попита два пъти за Стивън. След като чу, че баща му е много по-добре, той се сви на леглото — със заешкото краче — и го зачака да се прибере.

Проклет да е Стивън, че не се обади, помисли си горчиво Нанси. Това би означаваш толкова много за сина им.

Тя го зави с одеялото и се наведе да допре устни в челото му. Нямаше температура. А това, че беше отпаднал, означаваше, че лекарството действа. Колкото до родителските грижи, тази работа очевидно бе оставена само на нея. Добре. Тя все повече свикваше да играе соло откак Стивън отново започна да се бори с демоните си.

Звънецът долу звънна.

Нанси изскочи бързо от стаята на Брайън и затвори вратата. Който и да беше, тя не искаше да безпокоят сина й.

Изтича надолу по стълбите, през коридора и стигна до входната врата.

— Кой е?

— Никакъв отговор.

Тя надзърна през шпионката и не видя никого. Странно.

Тъкмо се канеше да се върне нагоре по стълбите, когато чу как един бус се отдалечава. Погледна отново през шпионката. Бус за доставки. Това обясняваше всичко. Сигурно са оставили някакъв пакет. Може би аптекарят е намерил лекарството по-бързо.

Тя отвори входната врата. Нямаше бележка на стъклото. Имаше само една малка кутийка. Беше адресирана до нея. Странно, нямаше адрес на подателя.

Оглеждайки пакета, тя влезе вътре и затвори вратата. От кого може да е това, учуди се тя. Не беше поръчвала нищо. Нито пък Стивън беше в настроение да й изпраща подаръци.

Тя влезе в кухнята, остави кутията на масата, взе нож за писма и разряза лепенката. Разгъна пакета. Първото, което видя, бе червено петно. Върху него имаше плик, вероятно с картичка.

Тя извади и двете неща — и замръзна.

Червеното петно бе бейзболната шапка на Брайън.

Тя се взира дълго в нея, обръщайки я с ръцете си, обхваната от ужасно предчувствие. Внезапно пусна шапката на масата и грабна плика. На него пишеше Мисис Стратфорд. Разкъса го, извади бележката отвътре и я разгъна.

„Скъпа мисис Стратфорд,

Смятам, че синът ви случайно си е сложил шапката на погрешно място. Връщам я. Понякога си мисля, че децата могат да си загубят не само шапките, а и главите, ако родителите не правят умен избор заради тях. Надявам се съпругът ви да направи умен избор заради Брайън. Това ще му помогне да израсне силен и здрав. Накарайте кмета да го направи. Накарайте го да не поема ненужни рискове. Хазартът със сигурността на сина ви е нещо много глупаво и опасно. Може да доведе до бъдещи инциденти и до неописуема скръб. Не позволявайте това да се случи.“

Много искрено ваш: Приятел

Нанси не си спомняше как се бе отпуснала на кухненския стол. Не си спомняше почти нищо. Ръцете й трепереха, а погледът й бе замъглен от сълзи. Тя прочете бележката два пъти и през това време цялото й тяло се тресеше.

Някой заплашваше живота на Брайън. Същият някой, който държеше Стивън във финансовата си хватка, който го нападна снощи. Този някой знаеше, че Стивън играе хазарт. И го изнудваше с това. Но вече не само Стивън бе изложен на риск. А техният седем и половина годишен син.

Тя прекоси кухнята и грабна телефона, набирайки личния номер на Стивън.

Селесте вдигна.

— Офисът на кмета Стратфорд.

— Трябва да говоря с него, Селесте. — Нанси не молеше, тя нареждаше.

Пауза на изненада. Жената на кмета винаги бе сърдечна.

— Съжалявам, мисис Стратфорд, но той е при закрита врата и помоли никой да не го безпокои.

— Сам ли е?

— Ами, да, но…

— Тогава ми го дай. Спешно е.

Още една пауза.

— Разбира се. Само минутка.

Минаха едва няколко секунди преди Стивън да вдигне.

— Нанс? Какво става? Брайън добре ли е?

— Ти, копеле такова — успя да процеди през сълзи тя. — Не е чудно, че се тревожиш за Брайън. Как позволи това да се случи? Как можа да застрашиш собствения си син? И как можа да го криеш от мен?

Стивън си пое дъх с мъка.

— Какво е станало? По дяволите, Нанси, Брайън добре ли е?

— Засега, да. — Тя едва разбираше какво говори, толкова истерична бе станала. — Спи. След като цял ден те чака да се обадиш. Но ти не питаш за това, нали?

— Нанси, успокой се. Успокой се и ми кажи какво става.

— Да ти кажа на теб какво става? Да ти припомня ли? Аз не съм изнудван. Аз не съм застрашил живота на сина си.

— Застрашен? Кой заплашва Брайън?

— Приятел — отговори саркастично тя. — Онзи, който остави шапката на Брайън с бележка, в която пише да бъдеш добро момче или иначе…

— Мамка му! — Стивън го заболя стомахът. — Бил е там?

— Един бус за доставки свърши мръсната работа. Докара шапката на Брайън заедно с това послание. — Тя прочете бележката на глас като гласът й пресекна на три пъти. — Проклет да си, Стивън — завърши тя и риданията я задавиха. — Да гориш в ада.

— Нанси, слушай ме. Държа всичко под контрол.

— Под контрол? — реагира пискливо тя. — След всичко, което се случи през последните няколко дни, говориш, че държиш всичко под контрол?

— Наричам го борба за оцеляване — отвърна остро Стивън. — Наричам го надпревара с времето, за да защитя сина си. Да защитя и теб. Защо си мислиш, че не ти казах нищо? Знаех, че ще се разпаднеш като сега.

Главата на Нанси пулсираше толкова силно, че тя почти не бе способна да мисли.

— Кой стои зад това? — попита тя. — Истината, Стивън! Кой те изнудва и защо?

Стивън затаи дъх.

— Добре — изстреля той с онзи тон, който означаваше, че ще превърти и ще побеснее. — Искаш да знаеш? Ето. Попаднал съм в лапите на един предприемач, който иска голям общински договор и няма да спре докато не го получи. Знае, че играя комар. Имам два дни да му дам договора или ще ме издаде на медиите и на ченгетата — да не споменаваме какво ще причини на Брайън.

— О, боже… — Нанси избърса потта от челото си. — Добре тогава. Просто му дай договора.

— Не е толкова лесно. Първо, градският съвет не ме подкрепя за това. Няма да съберем достатъчно гласове. Второ, Уокър е боклук. Не мога да обвържа Лийф Брук с такава голяма сделка — не и когато той е от другата страна.

От гърлото на Нанси се надигна истеричен смях.

— Сега си почтен? Ти разруши себе си и цялото си семейство, а сега си се загрижил за морала?

— Не е за морала! — избухна той. — Искам да се отърва от това копеле завинаги. Ровя. Трябва да внимавам. Уокър има къртица някъде тук. Ето защо се прибрах в този вид снощи. Но това няма да ме спре. Наех частен детектив. Той ще изрови някоя мръсотия за кучия син. Нещо, което може да го съсипе. И тогава…

— Ако изрови. Подобен човек сигурно е много умен и не оставя следи. — Умът на Нанси препускаше, търсейки възможни решения. ФБР. Можеше да се обади във ФБР — в крайна сметка тук имаше физическа заплаха срещу дете. Но заплахата бе само намек, което означаваше, че те можеха и да не си мръднат пръста. А междувременно историята щеше да бъде огласена, цялата жалка тайна на Стивън щеше да стане публично достояние, а животът на Брайън щеше да бъде съсипан. Нещо по-лошо, той все още нямаше да бъде в безопасност. Ако властите не можеха да действат или ако се задействаха, но не успееха да хванат всички гади ни до един, някой от тях щеше да продължи да преследва Брайън.

Тя му беше майка. Точно тя трябваше да направи нещо. Внезапно истеричният пристъп премина, превръщайки се в онзи спокоен център в сърцето на урагана.

— Стивън, не мога да ти позволя да причиняваш това на мен и на Брайън. Вече не.

— По дяволите, Нанси, ти трябва да се държиш като моя съпруга! — избухна отново той. — Нуждая се от подкрепата ти. Дръж Брайън у дома. Така никой не може да се добере до него. След четвъртък всичко ще приключи.

— Вече е приключило — отговори тихо тя.

Върна слушалката на мястото й, подтиквана от сляпа майчинска загриженост. Бракът й беше на второ място. Брайън бе на първо.

Тя вдигна отново слушалката и набра един познат номер.

Двайсет минути по-късно Клиф седеше в кухнята на Нанси, зяпнал, след като препречете бележката, която тя получи.

— Боже! Това определено обяснява защо Стивън е шокиран от този тип. — Той премести поглед. — Какво има Уокър срещу Стивън — всъщност нужно ли е да питам?

— Не, не е нужно да питаш. — Нанси не се впусна в подробности. Това бе проблем, който те никога не бяха повдигали, макар Клиф да знаеше много добре за съществуването му. — Не разполагам с подробности. Нито пък ги искам. Същата стара песен. Трябва да изчезна — заради Брайън. Уплашена съм до смърт за него. — Тя прокара длани по набразденото си от сълзи лице. — Клиф, у теб ли са ключовете от скиорската ти хижа в Стоу?

Клиф кимна бавно.

— Да, у мен са.

— Би ли ми позволил да я използвам за малко?

— Знаеш, че ще го направя.

Тя преглътна, а челюстта й се стегна в безкомпромисна решителност.

— Сега идва трудната част. Трябва да ми обещаеш, че няма да казваш на никого къде съм.

— На никого? — повтори сковано той. — Ами Стивън?

Нервна пауза.

— Особено на Стивън.

Конфликтът на интереси, който раздираше душата на Клиф, бе очевиден и на лицето му.

— Разбираш ли за какво ме молиш? Стивън е най-добрият ми приятел. Когато разбере, че ти и Брайън сте заминали, той ще превърти.

— А Брайън ми е син. Той е на първо място. Виж, няма да уплаша Стивън. Ще му оставя бележка и ще му обясня какво съм направила и защо.

— Само не и къде.

— Точно така. Клиф, ако чувстваш, че не можеш да го направиш, просто ми кажи. Няма да те обвинявам. Нямам желание да те поставям в неудобно положение.

— Но ако кажа така, ти ще изчезнеш някъде другаде. Само че тогава никой няма да знае къде си.

— Точно така.

Клиф въздъхна и стана. Бръкна в джоба си и извади ключовете.

— Вземи ги — предложи той и ги пъхна в дланта й. Намръщи се, усещайки колко ледена е ръката й. — Нанс, може би не бива да шофираш. Мога да ви кача с Брайън…

— Не. — Тя го прекъсна с махване на ръка. — Късно е. Ти си имаш свой живот. Освен това вече направи достатъчно. — Колеблива пауза. — Всъщност това звучи много по-великодушно, отколкото е. Защото се каня да те помоля да се качиш горе утре. Брайън има ушна инфекция. Взема антибиотик. Аптекарят разля част от лекарството докато изпълняваше рецептата. Даде ми каквото остана, но то ще стигне само за два дни. Ще ми достави останалото утре. — Тя погледна към ключовете в ръката си. — Как ми е неудобно да те моля за това… знам колко си зает…

— Ще освободя календара си за сутринта. Щом рецептата е готова, ще взема лекарството и ще ти го докарам в хижата.

Нанси се преизпълни с облекчение.

— Толкова ти благодаря. — Тя отиде до Клиф и го прегърна силно.

За един кратък миг ръцете му се затвориха около нея и той я дръпна към себе си. Но внезапно я пусна и отстъпи назад.

Помежду им сякаш протече ток.

— Ще се оправиш ли? — попита Клиф с дрезгав глас.

— Да. — Нанси дълго се взира в него. — Поне така мисля.

— Ще се обаждаш ли?

— Ще ти се обадя на мобилния. Късно вечерта, когато няма да си със Стивън. Не искам да оставам дълго там. Когато тази криза приключи… — Очите й се изпълниха със сълзи. — Кого заблуждавам? На нейно място ще дойде друга. И след това още една, ако Стивън не скочи от въртележката си и не потърси помощ. Клиф, не мога да живея така. Не мога повече.

— Нанси… — Той преглътна с мъка. — Сега не е време за прибързани решения.

— Прав си. — Тя извъртя поглед, обърна се и тръгна към стълбите. — Ще трябва да събудя Брайън. Искам да тръгнем преди да се мръкне.

[1] Amoxillin — търговско название Amoxil — антибиотик за лечение на инфекции. — Б.пр ↑

17

18:05

Конър имаше късна среща в центъра на Манхатън. От там подкара право към Джулия.

Два пъти се опитва да се свърже със Стивън, но и двата пъти Селесте му каза, че той е при затворени врата. Несъмнено се опитваше да се справи с катастрофата, която причини. Най-добре бе да го направи. Заради всички.

Влизайки във фоайето в сградата на Джулия, Конър натисна звънеца, представи се и се замисли за предстоящата вечер. Ако предишната сдържаност на Джулия беше някаква индикация, значи той си беше свършил работата. Е, това бе добре. Независимо от предизвикателството нямаше намерение да оставя нещата нерешени. Не и когато имаше на ум един съвсем определен завършек.

Хвана дръжката на вратата и зачака нетърпеливо да прозвучи звънецът за отваряне.

И той прозвуча.

Той дръпна вратата, прекоси вътрешното фоайе и се насочи към стълбите.

В апартамента Джулия се огледа набързо в огледалото в коридора. Копринената й блуза беше светлосиня с бледо морава щампа. Панталонът й бе тъмносин. Гримът й беше лек, косата й — пусната свободно, обвила нежно раменете й. Цялостният ефект доста се доближаваше до онова, което тя искаше. Просто, но отворено. Не прекалено натруфено, но не и прекалено небрежно. Дрехи, които ставаха за всякакви случаи.

Което бе добре, тъй като тя нямаше представа къде отиват тази вечер. Знаеше само, че тя и Конър имат да обсъдят много неща, ако искаха да продължат да се виждат.

Тя се отдалечи от огледалото точно когато Конър почука.

Преметна сакото си през ръка, пое си дълбоко дъх и отвори вратата.

— Здрасти — поздрави го тя.

— Здрасти. — Погледът му припна по тялото й и той не си направи труд да скрие одобрението си. — Готова ли си?

— Аха. — Тя излезе в коридора и заключи вратата. — Къде ще вечеряме?

— Всъщност мислех да отидем в едно малко френско ресторантче край езерото. Имат страхотни бъркани яйца със сирене, страхотен хляб и страхотно вино. След това може да се поразходим. Вечерта е красива — не прекалено студена. А и имаме да говорим за толкова неща.

Джулия кимна.

— Това ми звучи добре. — Тя огледа костюма му и го изгледа озадачено. — Не съм ли достатъчно официално облечена?

— Няма такова нещо. Аз идвам направо от една среща. — Той взе сакото й и го задържа докато тя го облече. — Да вървим.

В колата цареше мълчание. Голямо мълчание с осезаемо напрежение. Размениха си само няколко учтиви фрази и то за незначителни неща като времето и днешните заглавия в пресата. За щастие пътуването беше кратко, така че паузите не станаха непоносими.

На вечерята бяха по-приказливи. Но напрежението си оставаше, извиращо от многото неща, които трябваше да обсъдят. И нямаше да изчезне докато не започнеха тази дискусия.

Конър пръв прие предизвикателството. На кафето той се наведе напред, опря лакти на масата и заговори за фундаменталния проблем — или поне онзи, който им пречеше да се отпуснат.

— Виж, Джулия, ти си умираш да се доближиш до Брайън и да видиш как стоят нещата — започна той. — Няма да има подходящ момент за това. Хайде просто да хванем бика за рогата, да се изправим пред проблема, за да можем да го преодолеем и да продължим вечерта си. Става ли?

В очите на Джулия проблесна изненада.

— Става.

— Добре. И не се удивявай толкова. Казах ти, че мога да бъда много директен. Мисля, че го забеляза онази вечер в апартамента ти.

Само споменът за онова, за което той загатваше, я сгорещи до болка.

— Забелязах. Спомням си също, че и аз бях доста директна.

— Директна, но колеблива — поправи я Конър.

— С основателна причина. — Джулия не отрече. — Онази целувка — независимо към какво беше прелюдия — ме замая. Не очаквам да ме разбереш. Както посочих, ние сме много различни.

— В някои отношения. Не и в други. Не се заблуждавай — аз също като теб бях замаян от целувката. Разликата е, че аз не се страхувах.

— Добре. Признавам грешката си.

Конър стисна зъби и Джулия почти можеше да види вътрешната му борба дали да продължи с темата. Тя измъкна решението от ръцете му.

— Мисля, че прибързваме. Имаме да обсъдим някои основни неща, преди да започнем да анализираме флуидите помежду ни.

— Сигурна ли си?

— Конър…

— Добре. — Той махна с ръка сякаш искаше да прогони протеста й. — Ще го направим по твоя начин. Да се върнем на първоначалната теза, на Брайън. — Поведението на Конър се промени леко, стана не толкова интимно, по-делово.

— Наистина разбирам какво става в главата ти, Джулия. Ти обичаш племенника ми. Той е много специално дете. Разтревожена си, защото виждаш, че преминава през труден период. Разтревожена си достатъчно, за да предупредиш родителите му. Предположила си, че ще побеснея ако направиш това. Грешиш. Вярно, помолих те да не контактуваш със Стивън и Нанси. Но ти ми изясни, че ако нещата излязат от контрол, възнамеряваш да направиш точно това. Беше откровена. Дори ме предупреди преди да се обадиш. Е, обратно на това, което смяташе, аз не бях ядосан. Сигурно си открила онова, което търсеше. Следващия път първо се увери във фактите преди да отменяш среща с мен, нали?

Джулия остави чашата си и кимна бавно.

— Така звучи честно.

— Така е. Предаността ти към Брайън ми се струва възхитителна. Повече от възхитителна. Мисля, че е нещо рядко и трогателно. Говоря сериозно. — Той присви вежди. — Някакви съмнения за това, което казах досега?

— Не, поне все още не.

— Добре, сега нека да преминем към трудната част. Да, снощи ти се обади на Нанси в неподходящ момент, но мога да те уверя, че тя прие съобщението ти сериозно. Също и Стивън. Те планират да направят всичко необходимо, за да помогнат на сина си. Щастието на Брайън е на първо място. Винаги е било и винаги ще бъде. Нещата ще се оправят. Междувременно бедното дете има ушна инфекция. Когато го видях преди малко, изглеждаше изтощен. Но взема антибиотик и скоро ще се оправи. Физически и емоционално. Родителите му ще се погрижат за това. — Конър се наведе по-наблизо, погледна Джулия в очите и не откъсна погледа си от там. — Това достатъчно честно ли е? Или все още си убедена, че лъжа.

Джулия сбърчи чело и се намръщи.

— Никога не съм те обвинявала в лъжа, Конър. Само в това, че говориш половинчати истини. И то не за Брайън. Само за това как напрежението, под което е поставен баща му, засяга живота му. Разбирам, смяташ, че се бъркам в чужди работи…

— Това е друга работа — прекъсна я той. — Постоянно ми казваш какво мисля за теб. И обикновено грешиш. — Той се пресегна през масата, хвана ръката й и бавно, но решително преплете пръсти с нейните. — Не мисля, че се бъркаш в чужди работи. Мисля, че си объркана. Че у теб има пластове, които прикриваш грижливо. Останалото е отворена книга — с толкова красива корица, че половината мъже на скамейките не откъсват очи от теб, когато се появиш на мачовете на Малката лига. Повярвай ми, аз съм един от тях. Мисля, че си откровена, всеотдайна, любяща и се вбесяваш, когато другите не са. Мисля също, че си страстна — и нямам предвид само работата ти. Преподаването просто е един безопасен отдушник за страстта ти. Има и други отдушници, които не са толкова безопасни. Аз например. Или по-скоро ние. Онова, което става между нас, те плаши до смърт.

— Уха! — Джулия затаи дъх. — Какъв анализ. Сигурен ли си, че нямаш научна степен по психология?

Лека усмивка.

— Не, аз съм хладнокръвен рисков инвеститор, който е вложил цялата си енергия в правенето на пари.

— Очевидно не цялата си енергия.

Той се разсмя.

— Не, не цялата. — Палецът му докосна дланта й. — Е, сега, след като прочистихме въздуха, все още ли не си сигурна, че ме харесваш? Или че не ми вярваш?

Джулия не можеше да игнорира приятната тръпка, която я прониза от докосването. Просто искаше да отдели неволните си реакции към него от по-рационалния си мисловен процес. Тя знаеше, че обяснението му за Брайън само е докоснало върха на айсберга. Но какво от това? Непълни или не, думите му бяха искрени. Колкото до останалото, е, когато се стигнеше до това, тя нямаше право да очаква от него да й открие всички вътрешни дела на семейството си. И нещо по-важно, дали решението му да си затваря устата я вбесяваше или това бе нещо по-фундаментално, като страха й, който той описа преди минута?

— Джулия? — настоя той.

Тя си пое дъх бавно, но трескаво.

— Точно в този момент не съм сигурна в нищо… което май че взе да ми става навик, когато съм покрай теб.

— Това ми звучи добре.

— Не съм сигурна, че на мен ми звучи по същия начин.

Палецът на Конър се успокои и пръстите се стегнаха около нейните.

— Разходи се с мен.

Сякаш бе покана да си легнат, толкова интимно прозвуча. А Джулия съвсем не беше имунизирана. Но тя искаше да излязат на тази разходка не само поради романтични причини. Трябваше да разговаря с Конър, да види какво го стимулира и да разбере от какво се стимулира тя.

Тя кимна, блъсна стола си назад и стана.

— Готова съм.

Излязоха от ресторанта тихо, както и пристигнаха, и със същото протичащо помежду им напрежение, макар че този път напрежението се коренеше по-скоро в очакването, отколкото в недоверието.

Езерото беше спокойно и отразяваше лунната светлина, обвито в златна мъгла. Около него се виеше тясна пътечка, а от двете й страни се виждаха току-що посадени дървета.

Конър хвана ръката на Джулия и я отведе от ресторанта. Пусна я, когато стигнаха до пътеката, и те тръгнаха един до друг, усещайки болезнено присъствието си, макар че повече не опитаха да се докоснат.

Този път Джулия наруши мълчанието.

— Беше прав. Уплашена съм до смърт.

— Знам. — Той забави ход, концентрирайки се върху същината на разговора. — Само че не знам защо. Ние сме различни. Добре, така е. И какво е толкова различно? Нима всички мъже в живота ти са приличали на теб? Грег Матюс със сигурност не е.

— Грег никога не е навлизал истински в живота ми, така че това няма значение. Освен това, аз със сигурност не бих те поставила точно в същата категория.

— Какво имаш предвид?

— Ти си Стратфорд.

— Също и Брайън. Ти не се боиш от него.

Джулия го стрелна с поглед.

— Много смешно…

— Не се шегувам.

— Нито пък аз. Откровена съм. Ти се изправяш пред мен с цялата си личност, не само с величествената си кариера. Непознато е за мен… страшничко.

Без предупреждение, Конър спря на място, завъртя се и я сграбчи за раменете.

— Боиш се от мен заради името ми? Защото във вестниците ме представят като крушата, която не пада далеч от дървото? Защото моето семейство е изградило една финансова династия?

Джулия не очакваше такава бурна реакция. Конър изглеждаше вбесен, както когато Черил Леджър оспори честността му.

— Самият ти си изградил огромна империя — напомни му тя.

— Накъде биеш?

— Конър, не става дума за името или за парите ти. Става дума за всичко — кой си ти, как си израснал, начина, по който възприемаш живота. Мислиш, че идеализмът е глупаво пилеене на време. Аз мисля, че е единственото ни спасение.

— Може би си права. Може би е така. Може би прекалено дълго съм общувал с неподходящи хора. Може би запознанството с теб е променило това. — Пръстите му се заровиха в косата й и той я дръпна по-наблизо до себе си, опирайки лице в нейното. — По дяволите, Джулия, животът не ни се поднася в спретнати малки пакетчета. Случват се и изненади. Ние сме една от тези изненади. Така че престани да издигаш стени, за да предотвратиш това, което се случва. Защото не можеш. Никой от нас не може.

Той наведе глава, устата му покри нейната, поемайки я със същата решителна липса на прелюдии, както и последния път. Устните му разтвориха нейните, а езикът му притисна дълбоко, галейки нейния с горещи ласки, които приключиха целия им разговор.

Този момент назряваше от събота и изведнъж той се превърна във всичко, което имаше значение — не само за Конър, но и за Джулия. Тя чу стенанията си, после отвърна на целувката му, устата й бе толкова трескава, колкото и неговата, ръцете й стискаха сакото му и мачкаха реверите, за да може да се вкопчи в него. Конър не беше доволен от това. Той я хвана за ръцете, вдигна ги около врата си и я притисна в себе си.

Целувката експлодира. Джулия бе една маса от нервни окончания, устните й подивяваха под неговите, цялото й тяло се тресеше, сякаш се напрягаше да получи още. Тя смътно долови как Конър я опря в едно дърво и я прикова там с мощната маса на тялото си. Дланта му опипа гърдите й, палецът му разтриваше зърното й със зашеметяващи кръгове. Мускулите му бяха стегнати, дъхът му — забързан, а през дрехите тя усещаше как ерекцията му пулсира върху корема й. Натискът бе чудесен — но не достатъчен. Искаше й се да е още по-близо, да го усеща по-силно.

С накъсан, отчаян вик тя започна да се извива, опитвайки се да се вдигне по-високо, да нагласи телата им в правилната поза. Конър издаде сподавен звук, който бе отчасти смях, отчасти стенание и я хвана за задните части, вдигна я и я нагласи срещу себе си.

Светът замръзна на място.

Дъхът на Джулия спря и през нея потекоха живи течения. Тя сляпо притисна устата на Конър до своята, извивайки се още по-наблизо и вдигна колене, за да обвие бедрата му. Всичко, което имаше значение, бе пулсирането вътре в нея, спираловидно нарастващата нужда, която Конър трябваше да запълни.

Той се придвижи към нея — веднъж, два пъти — после изведнъж спря, откъсна устата си и я погледна с очи, блеснали от страст.

— Джулия. — Гласът му беше дрезгав, сякаш изричането на тази една-единствена дума бе повече, отколкото му стигаха силите. — Джулия!

Тя отвори очи. Не знаеше защо той избра точно този момент да говори, нито пък й пукаше. Тялото й крещеше, протестирайки.

— Недей — успя да промълви тя. — Не спирай.

— Нямам и намерение. — Конър притисна челото си до нейното. — Да се махаме от тук.

— Какво? — Тя не можеше да се съсредоточи.

— Ние сме в ресторант. Край езерото. Забрави ли?

И тя изведнъж си спомни. Премигна и се огледа, опитвайки се да си събере мислите. Те бяха отвън, на публично място. А тя си беше изгубила ума. Напълно. И нямаше никакво желание да си го търси.

— Никой не ни видя — промърмори Конър, тълкувайки мълчанието й като смущение. — Ресторантът е далеч зад онези дървета. Сами сме. — Той преглътна с мъка, а тялото му бе все още напрегнато и притиснато в нейното. — Не променяй решението си. — Това бе отчасти заповед, отчасти молба. — За бога, недей.

Всичко в нея бе стегнато и трепереше. Едва усещаше крайниците си. Учуди се дали ще може да върви. Да промени решението си? Невъзможно.

— Няма — увери го тя с треперещ глас. — Не мога.

Конър гали лицето още един дълъг, неспокоен момент.

Сигурно бе видял онова, което трябваше да го убеди, защото отпусна хватката си достатъчно, за да могат краката й да се плъзнат надолу и да усетят земята. После той преметна ръка през кръста й и я прикова към хълбока си.

— Да вървим.

Шофирането до дома бе пълна мъгла. Джулия не мислеше за нищо друго. Всъщност изобщо нямаше никакви мисли, само очакване. Конър скъси времето наполовина, изминавайки двайсет мили с превишена скорост и минавайки два пъти на червено. Завъртя мерцедеса си в паркинга пред сградата й и излезе от колата почти преди да загаси двигателя. Джулия изскочи от мястото си също толкова бързо, вече с ключове в ръка.

За втори път се намъкваха в апартамента й без да пуснат осветлението. Само че този път Конър щракна резето зад себе си, наблюдавайки я с възбуден, хищнически поглед.

— Знам, казах, че ще почакам до събота. Не мога.

Сърцето на Джулия се удряше в ребрата й.

— Нито пък аз.

С едно движение Конър се освободи от сакото си, метна го настрани и приближи до нея.

— Къде е спалнята? — попита той с възбуден глас.

Тя кимна към задната част на апартамента.

— Там отзад.

— Много е далеч. Не съм сигурен дали ще изтрая. — Той я целуна, открито плътска целувка, която събуди цялата им предишна настойчивост, съживи я с крясък.

— В дневната има диван — успя да промълви Джулия, посочи наляво и се разтрепери, когато Конър започна да разкопчава блузата й. — Много по-близо е.

Устните му прогориха нажежена пътека от ключицата чак до гърлото й.

— Кое е по-голямо, диванът или леглото?

— Леглото.

— Тогава ще изтрая. — Конър я дърпаше по коридора. — Едва.

Блузата на Джулия изчезна докато стигнат до спалнята, а вратовръзката и ризата на Конър бяха наполовина свалени. Той се отърва от тях с няколко бързи дръпвания, а възбуденият му поглед разкъсваше Джулия, докато тя стоеше там по панталон и сутиен. Погледът му помръкна, когато се пресегна, разкопча сутиена и го пусна на пода. Пристъпи по-близо, дланите му се плъзнаха по раменете й и се преместиха встрани да обхванат гърдите й.

— Влудяваш ме — промърмори той, абсорбирайки едва забележимите й трепети от удоволствие. Притисна устни в шията й, палците му докосваха зърната й, усещайки как се втвърдяват под тях. Тя се изви, а неумишленото движение притисна гърдите й в него и зърната й се плъзнаха по здравите му, космати гърди.

И двамата замръзнаха.

— Боже… — Конър затаи дъх и сключи ръка около нея, за да я привлече по-наблизо. — Може би беше права. — Той разтърка тялото си в гърдите й, потрепервайки от удоволствие. — Може би трябва да си уплашена до смърт.

— Хмммм — промърмори Джулия, потънала в чувственост. Тя повтори движението на Конър, само че много бавно, влачейки гърдите си по неговите, така че да акцентира върху всеки нюанс на трепета. — Може би трябва.

Изглежда нещо вътре в Конър се прекърши. Силен трепет разтърси тялото му и той сграбчи ръцете й, отблъсквайки се надалеч от нея.

— Имаш трийсет секунди да скочиш в това легло.

— Трябват ми само двайсет. — Джулия дръпна копчето на панталона си. Нямаше представа коя е тази жена, но знаеше какво иска. И щеше да умре ако не го получи.

Конър се съблече пръв и събори Джулия на леглото, забивайки пръсти в бикините й, спускайки ги надолу по краката й.

— Най-после — изпъшка гърлено той, вече разтваряйки бедрата й. Премести се и покри тялото й със своето. — Джулия, това няма да е бавно. Не и този път. Трябва да вляза в теб.

Джулия кимна, чувствайки се обезумяла като него. Не искаше да е бавно. Искаше Конър. Дъхът й спря в гърлото, когато ръката му се плъзна по вътрешната страна на бедрото й, пръстите му я разтвориха, плъзнаха се вътре, изследвайки овлажняването й, и тя извика. Все още бе замаяна от докосването, когато той разпери краката й по-нашироко и се настани между тях.

Пенисът му опипа входа към тялото й, после се притисна навътре. Тя бе повече от готова за него и той се плъзна бавно напред, разтягайки я, изпълвайки я. Джулия действаше по чист инстинкт, извивайки се, за да го поеме по-надълбоко, вдигайки крака да обвие бедрата му. Тя наддаде приглушен, възбуден вик, главата й се мяташе на всички страни, докато се опитваше да забърза движенията си.

— Стегната си — промърмори прегракнало той, а по бицепсите му се усетиха тръпки на сдържане. — Не… искам да те нараня.

— Не ми пука. — Ръцете на Джулия се свиха в юмруци на гърба му. — Конър, моля те. — Тя се разлюля под него.

Това помогна.

Ръцете му се зъбиха под нея, извивайки я, за да го приеме и той влезе целия. Тя го усети напрегнат, усети как нейното тяло се предава, но това нямаше значение. Имаше значение само да угаси огъня.

Конър промърмори нещо неразбираемо, тонът му бе груб, гърлен, докато се опитваше да се забави. Но не можеше и Джулия не му позволи. Тя се гърчеше под него и сломи съпротивата му. Той започна да се движи, тежко и бързо, пръстите му се забиваха в кожата й, докато я приковаваше да вземе все повече и повече от него.

Удоволствието пламна, избухна в огън и Джулия го посрещна, тласък след тласък, тялото й намираше ритъма му и се нагаждаше към него. Тя усещаше в себе си пронизваща болка, която се засилваше с всеки тласък, свиваше се все по-здраво, и по-здраво докато накрая си помисли, че умира.

Конър сигурно бе усетил нейната настойчивост — и я споделяше — защото хвана таблата на леглото, надигна се по-високо и се заби по-дълбоко, пронизвайки я напълно и триейки едно толкова свръхчувствително място, че тя застена. Той го извади отново и Джулия се чу как извика, тялото й се изви като тетива, очакваща да я пуснат. Тя не можеше да понесе това, вече не. Нито Конър, ако накъсаното му дишане и трескавите движения бяха индикатор за това.

Той се вмъкна отново в нея и изведнъж тя се разби, всичките й нервни окончания се пръснаха на парченца, а тялото й се разплиташе, пулсиращо около твърдия пенис на Конър. Той наддаде дрезгав вик, потопявайки се в нейния оргазъм, тласкайки все по-надълбоко, задържайки се там докато контракциите й го изцеждаха, хвърляха го на ръба.

Той свърши бурно, тялото му подскочи от усещането и той избликна в нея с мощните спазми на края. Притисна тялото си в нейното, изцяло погълнат от чисто физическата чувственост. Устните й все още се движеха, когато той се отпусна върху нея, а леки последващи тласъци от неговия оргазъм — и от нейния — се вълнуваха през тях.

Джулия потъна в леглото с разтреперани крайници.

Съзнанието й бе блажено вцепенено, тялото й — задоволено, и тя спокойно би могла да остане така с векове.

Конър имаше други идеи. Джулия все още се рееше, когато той се опря на лакти и погледна към нея.

— Добре ли си? — Когато тя не отговори, той я погали нежно по бузата. — Джулия, погледни ме.

Тя с мъка отвори клепачите си.

Той изглеждаше изпотен и изтощен, сякаш бе бягал на маратон. Но изражението му бе напрегнато, а веждите му бяха сплетени от загриженост.

— Добре ли си?

— Добре — успя да промълви едва-едва тя.

Затаил дъх, Конър събра сили и се вдигна от нея. Хладният въздух се плъзна по сгорещеното тяло на Джулия, тя потрепери и посегна към одеялото.

Конър го намери, дръпна го, после спря за момент преди да ги завие. Погледът му я изследваше, а чертите му бяха сурови, осветени от луната.

— Толкова дяволски красива си — промърмори той със силно мъжко задоволство. — Заслужаваш да остана при теб с часове. Следващия път…

Думите му събудиха първоначалните му грижи, той се намръщи, обви ги с одеялото, после се опря на лакът и се наведе над нея да наблюдава лицето й.

— Защо не ми каза?

Тя се усмихна едва-едва, и дори не се престори, че не е разбрала въпроса му.

— Защото това нямаше да промени нищо.

— Дяволски добре щеше да го промени. Щях да действам по-бавно…

— В такъв случай, радвам се, че не ти казах. Бях побесняла точно колкото теб. Още малко време и щях да умра.

Той все още се мръщеше.

— Нараних те.

— Не, не си — отговори тя с абсолютна откровеност. — Беше удивителен.

Чертите му се смекчиха, а в очите му проблесна интимна светлина.

— Ти също. — Той погали мокрите кичури коса по бузата й. — Ще ми кажеш ли защо?

— Защо бях удивителна или… защо бях девствена?

Той се усмихна.

— Първата част е вродена. Питах за втората. Пак ли се дължи на твоя идеализъм или е нещо друго?

Тя сви рамене, чувствайки се някак си по-разголена, по-уязвима отколкото когато телата им бяха съединени. Да водят този разговор докато се разхождат край езерото бе едно. Но да го водят, когато лежаха заедно, голи, след като току-що бяха правили любов, бе съвсем различно.

— По малко и от двете. Първо, девствеността ми никога не е била проблем преди тази нощ.

Той се втренчи в нея, сякаш тя бе изгубила ума си.

— Джулия, ти си поразителна. Не, нещо повече. Ти притежаваш естествена, непосредствена красота, каквато не съм виждал у никоя друга жена. Възбуждам се само като те гледам как аплодираш на мачовете на Малката лига. Какво, по дяволите, имаш предвид, че девствеността ти никога не е била проблем — нима всички мъже, които познаваш, са евнуси?

Тя трябваше да се разсмее въпреки важността на това, в което щеше да се впусне с него.

— Благодаря ти. Колкото до мъжете, които познавам, не, те не са евнуси. Въпросът не беше в тях, а в мен. Аз разцъфнах късно. Казах ти, бях кльощаво, обикновено дете. Израснах в кльощава, обикновена тийнейджърка, съвсем не толкова поразителна. Казах ти и че бях мъжкарана. Живеех заради бейзбола и училището. Освен през лятото, когато бях ръководител на лагер. Обичах да работя с децата. Не си спомням момент, когато да не съм искала да преподавам. В колежа се насочих към детска психология и начална педагогика. Учението ми стана още по-фокусирано и интензивно. После дойде университетът и, да, ти знаеш останалото. — Тя сплете пръсти върху одеялото и се втренчи в тях. — Отгоре на всичко това, аз винаги съм била затворена.

— Казваш, че не си имала богат социален живот.

— Точно така. Бях в университетския отбор по софтбол и можех да вися там с тълпата — ако исках. Но не ми беше много приятно. Бях твърде срамежлива и книжен червей. — Кисела усмивка. — Сигурна съм, че учението ми във Васар не засили много социалния ми живот. Не и докато татко беше професор там.

Конър наклони критично глава.

— Баща ти наистина ли те плашеше или просто се опитваше да те защити?

— Да ме плаши? — Джулия се разсмя. — Няма нищо такова. Колкото до защита, да, предполагам, че е опитвал — освен когато беше в час. Тогава не би разбрал дори да бях отвлечена от извънземни точно пред носа му. Завладян е от работата си. Както и да е, не е склонен към насилие. Така че не плашеше момчетата и не ги гонеше с пушка. Те се дърпаха сами.

— Защо?

— Академично благоразумие. Първо, аз знаех много за професорите от студентското градче още от дете. Така всички, с които се мотаех, се чувстваха като в аквариум. После идваше конфликтът на интереси, когато се стигнеше до списъка с чакащите.

— Изгубих нишката.

— Ще обясня. — На Джулия й се искаше останалото от дискусията да си остане недовършено на този етап. — Татко е вдъхновен човек, който вдъхва живот в преподаването си. Всеки семестър има наплив за неговите курсове по философия и литература и списък с чакащи да влязат. Повечето момчета смятаха, че свалянето на единствената дъщеря на професор Талбот не е най-добрия начин да спечелят благоразположението му. — Тя отново сви рамене. — Нямаше значение. Никога не съм мислила за изхода като за жертва. Както казах, аз си бях тихо малко книжно червейче, а не гореща мацка за срещи.

Конър я наблюдаваше с проникваща интензивност.

— Пропускаш нещо — заяви решително той. — Нещо, което е в основата на всичко това и е причината за твоята решителност да се придържаш към идеализма си. Какво е то?

Джулия се стресна. Конър й бе казал, че е добър в разгадаването на хората, но не очакваше да е толкова проницателен.

— Впечатлена съм — отвърна Джулия, търсейки по-лек тон. — Много си прозорлив за човек без тренинг.

— Джулия. — Той нямаше намерение да се разубеждава. — Каза ми, че е имало някои отношения, в които не си била защитена. Кои са те?

Тя започна да разбира как е направил милионите си. Той имаше инстинкт да забелязва червените флагчета за тревога, да ги пресява и да избира основните подходи. И знаеше какво точно да търси, за да постигне най-печелившите резултати.

Може би рисковите инвеститори и детските психолози имаха много повече общи неща, отколкото тя подозираше.

Но все пак това щеше да бъде трудната част. Не че историята беше тайна. По-голямата част от нея се появи в медиите. Само че тя говореше рядко за нея и то само пред майка си. Мередит Талбот разбираше по-добре от всеки друг. Тя напипваше право същността на нещата — първо като довереник, после като сестра — не, повече като сестра, пословичната Флорънс Найтингейл[1], която виждаше признаците и вземаше необходимите мерки да спре кризата и да започне лечението.

— Джулия? — насърчи я Конър. — Кажи ми за какво мислиш.

Тя се извърна и срещна погледа му.

— Мисля за това как да отговоря на въпроса ти.

— Искрено, както отговори на всички останали.

Тя кимна, решена да предаде детайлите, запазвайки твърдо скрити емоциите си.

— Имах си една най-добра приятелка докато бях дете. Франи. Тя бе сладко, нежно момиченце. Когато не се занимавах с бейзбол, двете с нея бяхме неразделни. Някъде към края на трети клас тя започна да се държи различно — стана потисната и затворена. Мама забеляза това още преди мен. Или може би аз забелязах, но не го разбирах, за да го нарека по някакъв начин. Не знам. Както и да е, симптомите се влошаваха. Тя стана мрачна, нервна, дори сърдита.

Чертите на Конър се стегнаха, а изражението му подсказа на Джулия, че той се досеща какво следва.

Тя все пак му каза.

— Накратко, оказа се, че доведеният баща на Франи я малтретира. И то не само емоционално. Заплашвал я с всякакви ужасни неща. Понякога я удрял. И накрая… — Джулия преглътна и усети, че й се гади от онова, което щеше да каже. — Накрая атаките му станали сексуални. Заплашил да я убие, ако посмеела да каже и дума някому. Не че тя имаше към кого да се обърне. Майка й беше изпаднала в някакво самозащитно отрицание. Истинският й баща беше в Европа с двайсетгодишната си секретарка. Франи бе ужасена и сама.

Джулия спря за момент, мислейки си, че реалността бе още по-ужасна за нея сега, като възрастна, когато разбираше напълно чудовищността на онова, което бе трябвало да изтърпи приятелката й.

— Слава богу, че я имаше мама. Тя разпозна симптомите от опита си като детска сестра. Накара Франи да се открие пред нея. После се свърза с детските служби. Имаше изслушване, развод и много консултации. Доведеният баща на Франи се озова в затвора, а Франи остана с майка си. Но никога повече не беше същата. Избяга като тийнейджърка, прекъсвайки всичките си връзки с дома. Не я виня.

— Боже… — Конър сякаш изпитваше физическа болка. — Даже не мога да си представя… — Той си пое бавно дъх, поглеждайки Джулия с ново разбиране. — Това обяснява много за теб.

— Сигурна съм. — Джулия въздъхна. — Например защо съм толкова внимателна с учениците си. Защо искам да запазя, доколкото мога, идеализма си. Защо принципите ми означават толкова много за мен. Видяла съм грозотата на живота, Конър. И когато порази някого, невинаги е честно. Така че ние трябва да се вкопчим в красотата, която е останала. И каквито и мечти да имаме под наш контрол, трябва да се държим здраво за тях и да не правим компромиси, освен когато е абсолютно необходимо.

— По отношение на неща като връзките.

— Да, по отношение на неща като връзките. — Джулия не можеше да разбере за какво си мисли Конър. Очевидно я разбираше. А как щеше да реагира, бе съвсем друг въпрос.

— Преживяването на твоята приятелка ли те уплаши от мъжете? — попита той.

— Имаш предвид сексуално? — Джулия поклати глава. — Даже не разбрах в пълна степен какво се е случило с Франи докато не пораснах достатъчно, за да се справя с него. Освен това у дома си имах модел за подражание. Татко бе предан съпруг и баща. Така че не, никога не съм слагала всички мъже в един кюп с доведения баща на Франи. Той беше гнусен и болен. Но той е само един човек. Не ме е уплашил от мъжете изобщо.

— Значи се отнасяш към себе с нужното уважение — допълни Конър. — Искаш да имаш пълноценна връзка, а не само секс. Искаш да харесваш човека, с когото спиш, и да му вярваш. Искаш среща на умовете и емоциите, не само на телата.

— Да, колкото и старомодно да звучи. — Джулия огледа лицето му. Той не й се подиграваше. Все пак й се искаше да бяха провели този разговор по-рано — преди да преспят заедно и когато идеалистичните принципи, които тя рецитираше, щяха да звучат правдоподобно. — Както казах, останали са ми много малко неща, за които да мечтая. Правенето на любов с любим мъж бе една от тези мечти за мен. Не исках да правя компромиси, да правя само секс без емоции. Може и да звучи нелепо, особено като си легнах с теб само след две срещи, но това е истината. Не съм очаквала това огромно привличане помежду ни. Мислех, че първо ще бъдат умовете и сърцата, а после страстта. Сигурно съм била глупачка.

— И сега съжаляваш?

— Не, не съжалявам. Просто… се промених. Както казваш, нещата те променят. Само че не очаквах това. Не само привличането помежду ни, но и колко невероятно ще бъде, когато ние… — Гласът й увисна във въздуха и атмосферата помежду им се нажежи отново.

— Правихме любов — довърши вместо нея Конър. Изражението му вече не беше непроницаемо. Беше нежно, погледите им бяха възбудени. Върхът на пръста му погали бузата й, после долната й устна. — Давай напред и го кажи, защото беше точно това. Ние не просто се хвърлихме в леглото, Джулия, ние искахме да сме там. Може да е станало по-бързо, отколкото си планирала, но няма нищо случайно в това, което се случи помежду ни. А за реда на нещата, бих казал, че всичко дойде заедно, като лавина.

Той наведе глава и целуна трапчинката под гърлото й.

— И мисля, че си удивителна. — Спусна се надолу и целуна ключицата й. — Освен това си най-искреното, най-непрестореното човешко същество, което съм срещал. — Поредица от целувки по шията й. — Ти си интелигентна и чувствена и аз имам много добра представа какво те стимулира. — Той се мръдна, устните му се плъзнаха надолу, докосвайки горната издутина на гърдите й, после надолу, изследвайки деликатната шир на цепката помежду им. — Това се отнася до харесването и доверието, както и до срещата на умовете и емоциите, нали?

Джулия се задъха. Неудобството от този сериозен разговор изчезваше под усещанията, които Конър й носеше с ласките си. И всичко, което казваше, звучеше толкова вярно.

— Да — успя да промълви тя.

— Колкото до страстта… — Конър дръпна одеялото от покорните й ръце и го отметна настрани. — Никога не съм желал така друга жена, която да ме поглъща изцяло. — Той се изправи на колене, наведе се над гърдите й и овлажни зърното й с върха на езика си. — Възбуждам се всеки път като си помисля за теб, а пък си мисля за теб в най-неподходящи моменти, например насред бизнес срещи. — Устните му обхванаха зърното й, дръпнаха го, а през нея преминаха тласъци на удоволствие. Тя изстена и се изви срещу него.

— В събота вечерта си взех студен душ — промърмори дрезгаво Конър, премествайки се върху другата й гърда, галейки я с устни. — Вече съм на трийсет и пет, а си взех студен душ. По-лошо, вземах си по един всеки ден след това. Тази вечер едва успях да се съблека. А когато проникнах в красивото ти тяло… — Езикът му се завъртя по зърното й и той дръпна твърдото връхче в устата си. Спря, вкусвайки вика й от удоволствие. — Беше повече от невероятно. Беше експлозивно, все едно да се хвърлиш в слънцето. Усетих го точно като теб. Но, Джулия… — Той вдигна глава и срещна замъгления й поглед. — Този път ще бъде още по-добре.

— Така ли? — Тялото на Джулия се съживяваше с крясък и тя едва говореше.

— Аха. — Той се надигна, заплете пръсти в косата й и дръпна устата й към своята. — Спомняш ли си какво ти казах — че заслужаваш да остана при теб с часове? Тези часове едва започват.

— Сега? — прошепна тя, а дланите й се плъзнаха по гърдите му, изследвайки мускулестото му тяло, после се спуснаха по-надолу.

Конър изсъска през зъби, когато пръстите й обвиха ерекцията му.

— Определено сега.

[1] Флорънс Найтингейл — английска медицинска сестра, станала известна със състраданието си към ранените през Кримската война (1820–1910). — Б.пр. ↑

18

Джулия беше заспала дълбоко, когато Конър се измъкна от леглото и започна да се облича. Той я погледна, усещайки странен възел от емоции в гърдите си. Тя приличаше на спящ ангел с ведро изражение, с разрошена коса, падаща като водопад върху възглавницата. Изкуши се да захвърли дрехите си и да се върне в леглото при нея, да я прегърне и да заспи.

Но разумът надделя, напомняйки му, че това не би било благоразумно, поне не и този път. В реалния свят беше почти два през нощта и той трябваше да се върне в къщата на Стивън. Цял ден не беше разговарял с брат си. Това го изнервяше. Да не споменаваме другото, че не искаше Брайън да се събуди на сутринта и да открие, че го няма, да предположи, че вероятно се е върнал в Манхатън. Това бе последното, което му трябваше на бедното дете. Имаше достатъчно нестабилност, с която да се справи. А след като Брайън разбереше, че чичо му не си е тръгнал, а е прекарал нощта другаде, той щеше да има милиони въпроси — въпроси, на които Конър изобщо не бе готов да отговори.

Освен това Джулия нямаше да е във форма, за да преподава на сутринта. Все пак той я изтощи. Ако останеше, тя нямаше да се наспи. Защото няма да я остави.

Погледът му се върна към леглото след като закопча ризата си и той се изправи тихо, наблюдавайки как Джулия спи. Нощта му донесе много повече отколкото очакваше. Нещата се завъртяха шеметно и излязоха напълно от контрол. Той излезе от контрол. За човек, свикнал да седи на шофьорската седалка, това бе неспокойно първо изживяване. Да не говорим колко бе шокиран.

Имаше и още един проблем, който изникваше постоянно в съзнанието му откак разбра, че сексуалният опит на Джулия не е малък, а никакъв. И това бе проблемът с предпазването. Той не използва предпазни средства, нито веднъж през дългите им часове в леглото. Още едно неспокойно и първо изживяване. Държа се глупаво и невнимателно и, което бе по-лошо, не направи нищичко да се коригира.

Трябваше да поговорят за това. Веднага, утре, преди следващата нощ да си загубят отново умовете.

Той се наведе над леглото и целуна нежно Джулия по устните. Тя нададе нежен звук и се претърколи по гръб. Той я целуна отново, този път по-страстно.

Миглите й трепнаха и се отвориха.

— Конър? — Тя изглеждаше замаяна, объркана.

— Късно е — промърмори той над разтворените й устни. — Трябва да вървя. Иначе ти ще обясняваш на Брайън къде е прекарал нощта чичо му.

Тя се усмихна и отвърна на целувката му с неохотна въздишка.

— Прав си. Колко е часът?

— Малко преди два. — Той я зави с одеялото, по-скоро като самоналожена бариера за себе си, отколкото за нея. Искаше само да се качи в леглото, да се зарови в нея и да прати света по дяволите. — Заспивай. Утре ще ти се обадя.

— Хмммм. — Клепачите й се затвориха. — Ще ми навиеш ли часовника? — промърмори тихо.

Той посегна към радиочасовника на нощната й масичка и включи алармата.

— Готово. И ще затворя вратата. Нещо друго?

Никакъв отговор.

Конър се усмихна. Тя вече спеше. Той излезе от спалнята, грабна си сакото и тръгна към вратата.

Чак в колата си извади мобилния телефон, включи го и провери за съобщения.

Имаше пет. Всичките от Стивън. Всичките влудяващи.

Все още прослушваше несвързаните молби на брат си да се обади, когато излезе от паркинга и потегли.

Къщата бе зловещо тиха, когато Конър влезе. Тиха не като в два и половина през нощта, а странно тиха, сякаш хората вътре бяха в криза, а не спяха. Горният етаж бе напълно тъмен, което означаваше, че Стивън бе някъде на първия.

Конър тръгна от стая на стая, взирайки се в тъмнината да открие брат си. Не искаше да вика и да събуди Брайън, но се изнервяше с всяка изминала минута.

Стигна до дневната и спря. Беше включена самотна настолна лампа. И от слабата й светлина той видя как Стивън се е проснал на дивана с ръка върху очите и бе изпаднал в неохотен, тревожен и вероятно пиянски сън.

— Стивън.

Брат му се стресна и се събуди още в мига, в който Конър изрече името му. Изправи се с мъка и разтърка очи.

— Конър, колко е часът?

— Два и трийсет.

— Къде беше? И какво му става на мобилния ти телефон?

— Бях зает. И той беше изключен. — Конър светна още една лампа. После тръгна към дивана с ясното намерение да прогони алкохолните ефекти, замъглили главата на брат му. — Какво стана? Брайън добре ли е?

— Зависи какво имаш предвид под добре. — Стивън стана и прогони Конър с ръка. — Напълно трезвен съм. Не съм докосвал пиене цяла нощ. Бях толкова обезумял, че не можех и да си помисля за алкохол.

Ледено предчувствие полази по гърба на Конър.

— Защо?

— Заминали са. — Изражението на Стивън бе измъчено. — Нанси е взела Брайън и е изчезнала.

— Тоест те е напуснала? — Брадичката на Конър клюмна. — Това е невъзможно. Видях ги по обед. Нанси заведе Брайън на лекар. Не планираше нищо за деня, освен да му дава антибиотика и да гледа видео с него.

— Така е било тогава. — Стивън прокара ръка през косата си. — Много неща са се случили след това.

— Обаждах ти се два пъти в офиса. Селесте каза, че си зает.

— Бях. Опитвах се да разбера как да се добера до Филип Уокър. За нещастие той пръв се добра до мен. — Стивън информира Конър за следобедните събития — за бележката и пакета, които Нанси е получила, за спешното й обаждане до него и за острия скандал, който последва.

— По дяволите — промърмори Конър. — Уокър е едно извратено копеле. Да достави шапката на Брайън пред вратата ти и да влуди Нанси като начин да се добере до теб — това е много крайно. Колкото до нейната реакция, въобще не е изненадваща. Снощи трябваше да й разкажеш цялата история.

— Трябваше да направя много неща, но не ги направих. — Стивън въздъхна тежко. — Както и да е, когато ми се обади, тя бе пълна развалина. Най-напред крещеше обвинения — всичките оправдани. След това стана много спокойна. Прекалено спокойна. Каза ми, че е свършило. После затвори. Трябваше да се сетя, че може да направи нещо такова. Но бях изцяло фокусиран върху това как да защитя Брайън. Прекарах следващите няколко часа на телефона с частния детектив, когото наех. Той си скъсва задника да ми намери информация за Уокър — възможно най-бързо. Има и колега, който е бил в полицейското наблюдение. Свързах се с него около обед и го наех да наглежда Брайън. След това се прибирам у дома и намирам това. — Той подаде лист хартия на Конър.

Конър пое бележката на Нанси и я огледа. Пишеше, че тя и Брайън са добре, но чашата й вече е преляла по отношение на търпението й към страстта на Стивън и на страха й за живота на Брайън. Пишеше, че е завела Брайън на сигурно място, че ще се обажда и че двамата със Стивън ще обсъдят подробностите за бъдещето си, след като той се справи с Уокър и след като Брайън вече не е в опасност.

С дълбока въздишка Конър върна бележката.

— Много погрешна идея би било да вземеш да ги търсиш. Ще отвориш кутията на Пандора, ще разтревожиш много хора, включително и Уокър. Това ще изложи Брайън на още по-голям риск. Освен това Нанси не иска да я открият. Заплахата за Брайън дойде изневиделица. Това я е изнервило до полуда.

— Да. — Стивън не оспори думите на брат си. Самият той изглеждаше влуден. — Но не емоционалното състояние на Нанси ме спря да започна да ги търся. Първата ми реакция бе да се обадя на всичките ни познати, на всички роднини на Нанси, докато получа някаква следа за местонахождението им. Но онова, което ти каза за кутията на Пандора, ето това ме спря. Ако започна издирване, пресата ще разбере, а също и Уокър. Не мога да позволя това да стане. Трябва да защитя семейството си, дори и ако междувременно полудея. И аз точно това правя — ходя като луд из къщата и не правя нищо, само си съсипвам ума за друга алтернатива. И ти се обаждах. Исках твоята намеса. Може би просто исках да чуя друг човешки глас, глас, на който мога да се доверя. Нямам към кого друг да се обърна. Боже, Конър, всичко се разпада… — Гласът на Стивън секна. — Никога не съм чувал Нанси такава. Като призрачна непозната. Адски ме изплаши. А когато се прибрах у дома и видях, че те двамата с Брайън са заминали… — Той преглътна с мъка. — Независимо от това колко се бяха влошили нещата, никога не съм вярвал, че ще ме напусне. Предполагам, че съм бил един глупав, безчувствен идиот.

— Не бих стигнал чак до там. — Умът на Конър препускаше, тревожейки се за Стивън, тревожейки се за Брайън и Нанси, тревожейки се за ситуацията с Уокър. — Понякога трябва да излеем кофа ледена вода на главите си преди да отворим очи. Ти обичаш жена си. Но изпусна това от погледа си. Сега си го възвърна. Щом се върне тук, трябва да й го покажеш. Няма да е лесно. Имаш нужда от професионална помощ — заради проблема си с хазарта и заради брака си. Ако я получиш, наистина мисля, че можеш да оправиш нещата. Но, Стивън, независимо от това как ще се развие бракът ти, Нанси никога няма да те раздели от Брайън. Не и след като е сигурна, че той е в безопасност. Ти си негов баща и то дяволски добър. Нанси знае това. Тя ще го върне.

Стивън кимна и се втренчи в килима. После внезапно вдигна глава и срещна погледа на Конър. Очите му бяха влажни.

— Бих захвърлил всичко това, нали знаеш — попита тихо той. — Ако беше заради безопасността на Нанси и Брайън, щях да се обадя в полицията, да се обвиня и да прецакам цялото си политическо бъдеще. Но нямам доказателство, че Брайън е в опасност или че именно Уокър е изпратил пакета. Имам само своето твърдение, че той ме изнудва. Това е достатъчно за разследване и скандал. Но не е достатъчно за присъда. Знаем, че хората на Уокър са на улицата, именно те ме набиха. Ами ако се вбеси и изпрати горилите си след Брайън, само за да ме накаже? Рискът е прекалено голям.

Конър се втренчи в брат си, чувайки един различен Стивън, мъж, който наистина желаеше да признае слабостите си и да плати за тях. Мъж, който би жертвал всичко заради семейството си.

Може би в крайна сметка имаше надежда.

— Съгласен съм — отговори Конър. — Включването на полицията на този етап би било грешка. Нямаме нищо конкретно за докладване, а можем да вбесим Уокър. В най-добрия случай скандалът ще изяде семейството ни живо. Не. Струва ми се, че Нанси е измъкнала Брайън от огневата линия като го е скрила. Нека да използваме това време, за да съборим Уокър.

— Време? Какво време? Уокър очаква да изпълня обещанието си до четвъртък — напомни му горчиво Стивън.

— Знам. — Конър усещаше как минутите се изнизват. — Можеш ли да кажеш нещо, което да го спре? Нещо, на което той да се хване?

— Уокър разбира един език: шантажа.

— Добре. Тогава го използвай.

Стивън стрелна брат си с раздразнен поглед.

— Какво си мислиш, че се опитвам да направя през последните два дни?

— Не говоря да откриеш нещо срещу Уокър. Кажи му, че се опитваш да намериш нещо срещу други — например срещу двамата ти градски съветници.

Раздразнението се трансформира в разбиране.

— Да му кажа, че ровя в миналото на двамата съветници и съм на път да открия някоя мръсотия, която те биха искали да задържат в тайна.

— Аха. Достатъчно голяма, за да обърнеш гласовете им в своя полза. Това е техника, позната за Уокър.

Стивън кимна бавно.

— Може и да свърши работа. Поне толкова, че да спечеля още няколко дни.

— С малко късмет точно от това се нуждаем. — Конър прокара ръка по брадичката си. — Каза, че си наел частен детектив. Кого?

— Същия тип, когото татко използва да провери Бракстън. Не съм му дал много подробности, в случай, че верността му е към татко, а не към мен. Само основните неща, повече от достатъчно, за да продължи. Колкото до онзи с наблюдението, той знае само, че някой е изпратил заплахи до мен и нарочно е споменал сина ми. И пак не съм навлизал в подробности.

— Умен ход. Междувременно аз ще се свържа със своята мрежа от контакти още на изгрев-слънце. Те са дискретни. Ще проучат компанията на Уокър. — Конър се намръщи. — Като стана дума за татко, той ще е тук след около трийсет часа. Трябва да решим как ще се оправяме с него.

— Не искам той да знае нищо за Уокър — заяви непреклонно Стивън.

— Разбирам. Но ти познаваш татко, той има инстинкти на лисица. Ще долови напрежението още щом прекрачи прага. Освен това ще трябва да обясняваш къде са Нанси и Брайън. — Конър се замисли за минута. — Ще измислим нещо. Ваканция, може би, или посещение при роднините на Нанси. Тази история ще свърши работа пред всекиго, дори и пред пресата. Никой не знае, че Брайън е болен, така че няма да им се стори странно, че Нанси го е завела някъде… — Гласът на Конър увисна във въздуха като се сети. — Мамка му.

Стивън вдигна глава.

— Какво има?

— Джулия. Какво да й кажем? Тя знае, че Брайън е с възпалено ухо. Очаква да си е у дома и да оздравява, а после, след ден-два, да се върне на училище.

— Страхотно. — Стивън поклати отчаяно глава. — Сега пък трябва да се тревожа и за Джулия Талбот. Добре. Утре ще се видя с нея, ще й кажа, че възпаленото ухо е било фалшива тревога, че не е имало никаква инфекция. Ще й разкажа историята за почивката. Ще кажа, че Нанси и Брайън са заминали, за да отпуснат напрежението, което той е натрупал покрай предизборната кампания. Това трябва да я задоволи, тъй като тя се тревожи за него.

— Няма да мине.

— Защо, по дяволите?

— Защото Джулия знае, че ухото на Брайън е инфектирано.

— Откъде? Ти се видя с нея сутринта. Нанси все още не беше го завела на лекар…

— Пак се видяхме вечерта.

— Тази вечер? Кога? Мислех, че си идваш от някаква бизнес среща, която е продължила досред нощ.

— Не съм казвал такова нещо. Казах само, че бях зает и бях изключил телефона си.

Думите на Конър бяха възприети и за пръв път Стивън изгледа сериозно и продължително брат си.

— Уха — коментира той, забелязвайки измачканите дрехи на Конър. — Ти си затънал по-надълбоко, отколкото предполагах.

— Да, много по-надълбоко, отколкото предполагах и аз самият. — Конър говореше направо. Брат му не беше глупак. Освен това отново действаше разумно. — Джулия адски ще се разтревожи като разбере, че Брайън е заминал. Няма да сипвам сол в раната и да я обиждам, няма да я лъжа за причините за изчезването му. Просто ще й кажа, че това е личен въпрос и ще я помоля за съдействие. Това ще е достатъчно.

— Но дали ще се съгласи? Ако сподели подозренията си с директора или пък ако Черил Леджър се появи отново на прага, ако я притисне…

— Джулия няма да каже нищо.

Стивън стрелна брат си с любопитен поглед.

— Заради чувствата си към теб?

— Не, заради чувствата си към Брайън. Аз? — Конър се разсмя горчиво. — Когато й изтърся всичко това, тя вероятно ще ме нокаутира.

19

11 април, 6:55

Закусвалнята беше боклук. В действителност закусвалня бе погрешно наименование, защото заведението всъщност беше порутена спирка за камиони, използвана предимно от тираджиите, които се нуждаеха от кафе за разсънване. Те спираха да напълнят термосите си с кафе, достатъчно силно, че да им стигне за неколкостотин мили. Калта, която се сервираше тук, ги удовлетворяваше.

Заведението служеше и за целта на Клиф. То бе директно до магистралата, само на десет мили южно от Лийф Брук. И би заложил и последния си долар, че нямаше да срещне познато лице, не и в тази дупка.

Той вдигна чашата си, за да може капналата от умора келнерка да я напълни. Това бе третата му чаша кал до сега. По-лошо, вероятно щеше да обърне още някоя преди срещата си в седем часа.

Остави чашата, разтърквайки врата си в опит да остане спокоен. Не беше си и мечтал нещата да стигнат толкова далеч. Изнудването, което използваха, за да си осигурят помощта му, беше долна фалшификация. Те удариха право в ахилесовата му пета. И я използваха — успешно. Снимките означаваха твърде много за него, за да ги пренебрегне. Те означаваха дяволски много и за Стивън, за да ги пренебрегне. Приятелството им щеше да се разбие на парчета, Харисън Стратфорд щеше да го отпише, а животът на Нанси щеше да се превърне в истински ад.

Поддаде се поради всички тези причини. Най-вече заради Нанси и защото беше слаб. Но сега… Една вена запулсира в слепоочието му. Жестоки нападения? Заплахи срещу живота на едно дете?

Боже, какво задвижи той?

Входната врата се отвори и Грег Матюс влезе. Огледа закусвалнята, зърна Клиф и се насочи към него.

— Какво има? — Грег погледна с презрение към скъсания стол преди да седне. — Защо искаш да ме видиш толкова рано? И защо говореше така, сякаш някаква бомба с часовников механизъм ще избухне всеки момент?

— Защото така се чувствам. — Цялата глава на Клиф пулсираше и той се наведе напред, притискайки юмруци върху масата. — Вчера цялото лице на Стивън беше разбито.

— Да, знам. Той спомена, че го е издрал докато се опитвал да си оправи колата.

— Глупости. — Клиф не се хвана на тази игра. — Устната му беше подута и премигваше всеки път, когато се помръднеше. Някой го беше пребил. Казах си да не обръщам внимание. Опитах се да повярвам, че ми казва истината, и че всичко по-зловещо е само плод на фантазията ми. Но не беше така, нали? Както и това, че бейзболната шапка на Брайън е била доставена вчера пред вратата на Нанси. Което, между другото, я изплаши до смърт. Точно както планирахте ти и Уокър.

Грег присви очи.

— Бих бил по-внимателен с обвиненията, които хвърляш, адвокате.

— Или какво? Ще покажеш тези монтирани снимки на Стивън? Ще го накараш да повярва, че съм в леглото с жена му? Ти вече изигра тази карта, Матюс. Няма да ти помогне отново.

Грег присви вежди.

— Първия път помогна много добре, ако си спомням правилно. Накара те да ми разкажеш за малкия хазартен проблем на кмета. — Изражението на Грег стана по-сурово. — Не е моя вината ако всички жени, които вкарваш в леглото си, са точни копия на Нанси Стратфорд. Не беше трудно да фалшифицирам онези снимки или да те разтревожа. Ако не беше навит на жената на кмета, нямаше да се побъркаш толкова. Просто щеше да ме разкараш, да отидеш при Стратфорд и да му кажеш истината. Но ти не го направи. Защото знаеше, че има възможност той да не ти повярва. По дяволите, дори аз не ти повярвах, макар да знаех, че снимките са фалшиви. Така че не е въпросът в моята нужда от нов стимул за теб. Старият върши добра работа. — Стегната усмивка. — Погледни откъм добрата страна. Ако напрежението вкъщи стане прекалено силно и бракът на кмета се разпадне, ти ще имаш шанс за истинската жена.

— Стой настрани от Нанси, мамка ти! И от Брайън. Той е дете, Матюс. За бога, Уокър наистина ли е толкова отчаян да получи този договор за паркингите, че да нарани едно седемгодишно дете?

Грег сви рамене.

— Ще трябва да попиташ него. Аз съм само градският управител.

— Да, вярно. Градски управител, който получава огромни подкупи от един гангстер. — Клиф отпи от кафето си. — Ти и Уокър сте го притиснали и твоят шеф е точно в позицията, която той иска. Стивън ще направи всичко той да получи договора, особено сега. А аз ще си затварям устата — стига Уокър да се откаже от заплахите и насилието. Ако не го направи, всички залози отпадат. Няма да стоя безучастно и да гледам как нараняват хората, особено едно малко момченце.

— Сега, ето това ми звучи като заплаха. — Грег скръсти ръце на масата. — И ако е, ще размисля. Особено когато става дума за Филип Уокър. Чувам, че има доста буен нрав. — Изпитателен поглед. — Е, кметът ще дойде ли днес в офиса? Или ще си остане у дома да пази семейството си?

— Той няма кого да пази, благодарение на заплашителната тактика на Уокър. Нанси взе Брайън и изчезна. Това е другото, което трябва да знаеш. Кажи на Уокър, че му е останал един начин по-малко да дърпа веригата на Стивън. Нанси и Брайън напуснаха Лийф Брук.

— Наистина ли? — Грег изглеждаше заинтригуван. — И кой ти каза това?

Мълчание.

— А, добрата мисис Стратфорд, самата тя. Е, кажи ми сега, къде заведе сина си?

— Наистина ли вярваш, че щях да ти кажа това, дори да знаех?

— Вероятно не. — Грег сви рамене. — Няма значение. Където и да са, заминаването им е нещо добро. Това ще даде стимул на Стратфорд да срита задниците на онези съветници и да даде сделката на Уокър. След като това стане, ти си в безопасност.

— Не се тревожа за себе си.

— Така ли?

Клиф погледна към мръсния часовник на стената в закусвалнята. Той постигна своето, давайки на Матюс фактите, които искаше да стигнат до Уокър. Така щеше да отклони вниманието на Уокър от това да използва сигурността на Нанси и Брайън като примамка, за да извие ръцете на Стивън.

Така или иначе трябваше да тръгва. Аптеката отваряше в осем, а той искаше да вземе лекарството на Брайън и да се насочи веднага към Стоу.

Блъсна стола си назад и стана.

— Трябва да тръгвам.

— Клиент?

— Задача. — Погледът на Клиф беше леден. — Само предай посланието ми на Уокър. Той ще получи договора си. Но никакво насилие повече. И оставете Нанси и Брайън на мира.

Грег изчака докато Клиф си тръгне. После набра номера на Уокър.

— Хендерсън си тръгна току-що — обяви той. — Според него Нанси Стратфорд е взела сина си и е заминала вчера, веднага след пристигането на пакета.

— Интересно — промърмори Уокър. — Това обяснява защо не се прибра у тях снощи. Човекът, когото оставих да наблюдава къщата, каза, че тръгнала с детето към шест без петнайсет и не се върнала повече. Хендерсън беше с нея до последната минута. Тръгна си малко преди нея. — Пауза за размисъл. — Сега въпросът е дали просто бяга или напуска съпруга си завинаги? Хендерсън какво каза — накъде се е запътила?

— Не е казал. Или по-скоро не би казал.

— Не би казал — изясни категорично Уокър. Още една пауза. — Ти каза, че настоял да се види с теб рано сутринта.

— Да. Всъщност искаше да се видим още по-рано. Аз му отказах.

— Разбирам. И къде отиваше след това, че искаше да се срещнете в такъв безбожен час?

— Имал някаква задача.

— И аз така си помислих. Вероятно е на път към мисис Стратфорд. Проследи го. Виж къде се крие дамата. Информацията може да е полезна.

— Добре. — Грег си помисли същото. Вече се бе запътил към вратата.

Уокър наддаде триумфален смях, сякаш играеше някаква предизвикателна игра на котка и мишка — и печелеше.

— Междувременно аз ще се обадя на добрия кмет, ще му напомня, че утре е четвъртък. Непременно ще го попитам как е малкото му момченце. Това трябва да му подпали задника.

— Смяташ ли да държиш на крайния срок?

— Зависи от това колко близко е до крайната цел. Може да му отпусна още няколко дни. Не мога да изпускам от поглед онова, което искам. А фактът е, че то е потенциално мое до последното гласуване. Освен това ми е забавно да гледам как Стратфорд се гърчи.

— Сигурен съм, че е така. — Грег не го слушаше внимателно. Увиснал на входната врата на закусвалнята, той наблюдаваше как Клиф влиза в колата си. — Само да знаеш, че Хендерсън вдигна врява, че щял да каже истината на Стратфорд ако продължиш с насилието.

Уокър изръмжа, определено невъзмутим от тази новина.

— Възхищавам се на лоялните хора. Но Хендерсън не отправя никаква заплаха, освен към себе си. Остави го да казва на Стратфорд каквото си иска. Единствената новина, която може да предложи на кмета и която той все още не знае, е това кой се е разбъбрил за неговото комарджийство и защо. Което може да навреди само на един човек: на самия Хендерсън.

— Съгласен съм. Просто исках да знаеш. — Грег се стресна, когато задните светлини на Клиф светнаха, той даде на заден в паркинга и изскочи на магистралата. — Хендерсън току-що тръгна. Ще го последвам. Ще се обадя по-късно.

8:17

Джулия закъсняваше.

Конър опря бедро в колата й, погледна си часовника, после пак хвърли поглед към сградата й. Шофирането от тях до училището бе около петнайсет минути. Така че дори да тръгнеше сега, тя нямаше да успее да стигне до бюрото си в осем и трийсет. Очевидно се беше успала.

И той бе причината за това.

Прокара ръка през косата си, адски не му се искаше да й казва за последните събития. Разговорът, който планираше като продължение на миналата вечер, бе далеч от онзи, който действително щяха да проведат.

Лампите в апартамента й още светеха. Беше будна, но не и готова. Можеше да пресече улицата, да звънне и да се качи, но не искаше да разваля снощните спомени, нахлувайки в личното й пространство, което бе оставил само преди шест часа, и да я атакува с тази бомба.

Вместо това щеше да чака тук долу, докато тя излезе, и тогава щеше да хвърли бомбата.

По дяволите…

Той измъкна сутрешния вестник изпод мишницата си, преглеждайки страниците, за да убие времето. По навик отвори на политическата секция и се намръщи, когато видя, че най-ново го заглавие е от Черил Леджър. Тази жена си имаше мнение за всичко и нямаше никакви опасения да го споделя.

Една нейна статия в долния край на страницата привлече вниманието му. Пишеше, че предложението за договора за общинските паркинги се обсъждало и щяло да бъде гласувано идната седмица на заседание на градския съвет. Цитираше надеждни източници, които твърдели, че съветът се борел срещу решението на кмета за това дали да се запази договора под контрола на общината или да се даде на частен предприемач, който предлагал и охрана в офертата си. Правеше няколко остри коментара за зачестилите напоследък кражби на коли в градските паркинги, намеквайки, че може би една частна компания би вършила по-добра работа от общината, защитавайки собствеността на гражданите. Само в три абзаца бе успяла да обиди градските власти, служителите на паркингите и полицията в Лийф Брук.

Типично за Черил Леджър.

Конър изсумтя отвратено, смачка вестника и го захвърли в най-близкото кошче за боклук. Страхотно! Точно от това се нуждаеше Стивън. Публичността щеше да генерира повече напрежение и по-силно обществено мнение. Надежден източник — да бе. Конър би заложил и последния си долар, че Филип Уокър е бил малкото гласче, прошепнало информацията в ухото на Черил Леджър.

Затръшването на врата и звукът от бързи стъпки прекъснаха мислите му. Конър вдигна поглед навреме, за да види как Джулия тича към колата си, пъхайки разни книжа под мишница.

Тя спря на място като го видя, а на лицето й се изписа изненада.

— Конър. — Приближи до него. — Какво правиш тук? — Лека усмивка изкриви устните й. — Помислих, че си спал на паркинга ми, но очевидно си взел душ и си се избръснал.

Той искаше да я дръпне за ръцете и да я целуне. Вместо това се насили просто да я погали по бузата. Тя изглеждаше свежа и красива, дори със сенките от умората под очите й.

— Трябва да говоря с теб — започна той без предисловия. — Исках да те хвана преди да тръгнеш на училище, отчасти защото исках да сме насаме за това, което имам да ти кажа, и отчасти, защото не исках да си неподготвена.

Джулия усети сериозния му тон и усмивката й изчезна.

— Какво има?

— Става дума за Брайън. Нанси го отведе за малко. Докато се върнат, той няма да идва на училище.

Тя опули очи в пълен шок.

— Отвела го — защо? Къде? По-болен ли е, отколкото си мислехме в началото?

Стана дори по-трудно, отколкото очакваше.

— Няма нищо такова. Историята, която ще пуснем пред пресата, е, че сестрата на Нанси в Калифорния е паднала лошо и ще е неподвижна няколко седмици. Нанси и Брайън са отлетели натам, за да й помогнат, и така Брайън ще може да прекара малко време с братовчедите си.

Джулия поклати глава, сякаш не можеше да осъзнае думите на Конър.

— Сигурно грешиш. Калифорния? В това няма никакъв смисъл. Брайън има ушна инфекция. Летенето би било болезнено и опасно. Мисис Стратфорд никога не би… — Изведнъж тя осъзна какво точно й бе казал Конър. — Историята, която пускате пред пресата? — Тя се облегна на колата си. — С други думи, лъжата, която им предлагате.

Конър не отрече това.

— Джулия, изслушай ме. Имам нужда от помощта ти. Ти си единственият човек извън семейството, който знае за ушната инфекция на Брайън, като изключим педиатъра и аптекаря, но те са обвързани с професионалната си тайна. Знам, че пропусна един ден от училище, но можем да обясним това с факта, че ушната му инфекция е била фалшива тревога, а после се е обадила сестрата на Нанси, тя го е взела и са заминали. Много те моля, придържай се към тази история и не прави никакви отклонения.

— Защо? — Тя сдържа думите си.

— Заради Брайън. Това е всичко, което мога да кажа. Свързано е със семейна криза, която не мога да обсъждам. Трябва да ми повярваш.

— Да ти повярвам? — Джулия изглежда се разкъсваше между ярост и сълзи. — Ти ми каза, че Брайън е добре, че родителите му са изцяло отдадени на емоционалното му благополучие. Подведе ме да повярвам, че е настъпил повратен момент в онова, което се случва. Снощи седеше на масата срещу мен и твърдеше… — Тя прекъсна и затаи дъх сякаш някой я беше ударил. — Кажи ми нещо, Конър — попита тя със студен, дистанциран тон. — Кога точно мисис Стратфорд и Брайън са тръгнали на това пътешествие през цялата страна?

Миг мълчание.

— Кога? — попита настойчиво тя.

Конър преглътна, но не извърна поглед.

— Снощи.

— Снощи. Докато ти беше в леглото ми. Разсейваше ме, за да не объркам нещата, като се опитам да говоря с Нанси Стратфорд.

— Не, по дяволите! — Конър сграбчи ръката на Джулия и я стисна здраво, когато тя се опита да я измъкне. — Не беше така. Нямах представа, че Нанси тръгва. Никога не бих те използвал така.

— Да. — По клепачите й блеснаха сълзи и тя се опита да се овладее, успявайки да освободи ръката си и да си поиграе с ключовете, докато най-накрая отключи колата. — Още една лъжа. Вие, Стратфорд, знаете всеки ход, който другите правят. Това, което става, трябва да е наистина някакъв грандиозен скандал. Брат ти ли отпраща жена си и сина си или те са тръгнали сами?

Това бе реторичен въпрос, на който и двамата знаеха, че Конър няма да отговори. А и Джулия не чакаше отговор.

Тя сграбчи дръжката на вратата, дръпна я — напразно, защото Конър задържа вратата затворена.

— Колкото до мен, аз бях мухата в меда, потенциалната пречка, която ти трябваше да отклониш. Е, със сигурност го направи ефикасно. Поздравления! Мисията е изпълнена. Сега се махни от пътя ми, за да мога да отида на училище.

Конър не помръдна.

— Не и докато не ме изслушаш.

— Достатъчно те слушах — тросна се тя и го блъсна. — Не се безпокой. Няма да разваля малкия ти кроеж. Не бих причинила това на Брайън. Каквото и да става, той е в безопасност там, където го е завела майка му. И ако е умна, ще го държи там. А сега се махни от пътя ми! Нямаме какво да си кажем.

Конър я завъртя и повдигна брадичката й.

— Няма да ме отпишеш.

— Само гледай.

— Джулия…

— Не се опитвай да ме убедиш, че означавам нещо за теб. Това ще е още по-голяма лъжа от тази, която ми каза. И обида. Аз не означавам нищо за теб, както и ти за мен.

Той стисна зъби от отчаяние.

— А сега кой лъже?

Лицето й се изкриви в неподправена болка.

— Копеле! Каквото и да съм чувствала към теб, ти го уби току-що. А сега се разкарай от мен. Вече не искам да имам нищо общо с теб.

— Ами ако си бременна? — Той изтърси това от отчаяние.

И в минутата, в която видя реакцията на Джулия, му се прииска да върне думите обратно.

Тя пребледня като платно и той я усети как се разтрепери.

— Не съм — отвърна тя.

— Сигурна ли си? — Той се бореше за нещо, което означаваше за него повече, отколкото той самият осъзнаваше. — Снощи свърших три пъти в теб. Нямах презерватив. Съмнявам се ти да си на хапчета.

Тя внимателно овладя реакцията си.

— Прав си. Не съм. Но не е нужно да се безпокоиш. Може да съм неопитна, но не съм необразована. Периодът ми свърши току-що. Бременността е изключена.

— Малко вероятна, да, но не и изключена. — Конър я погледна в очите. — Ако си бременна, това дете е мое.

— Добре. — Тя отвори вратата на колата. — При едно такова малко вероятно събитие, ще ти изпратя известие за раждането. И не очаквай да видиш на него името Стратфорд. Сбогом, Конър.

Тя скочи в колата и завъртя ключа за запалването още преди вратата да се затвори. Подкара рязко на задна и Конър трябваше да отскочи, за да не бъде пометен, после тя натисна газта до дупка и изскочи от паркинга.

20

По-късно Джулия се чудеше как ще изкара учебния ден.

Действаше на автопилот, раздаваше контролни, предаваше таблицата за умножение, наблюдаваше учениците през междучасията. Децата изглежда усетиха, че е разстроена, защото се държаха необикновено добре, прекратиха даже обичайната си кавга за това кой да изтрие дъската.

Дори Робин не любопитстваше. Тя приближи до Джулия в междучасието и я попита за срещата й с Конър.

— Всичко свърши — отсече тя. — Във всички отношения. Край на темата.

Робин се намръщи като видя тъмните кръгове под очите на приятелката си и изпръхналите й устни.

— Джулия, добре ли си?

— Не, но ще се оправя. — Джулия се обърна и се отдалечи.

С изминаването на деня нещата не се оправяха. Измислената история за дългото посещение на Брайън при леля му се разчу в училището. Към края на деня Джак Билард, вечно услужливият директор на Джулия, който се разтапяше от факта, че синът на кмета е негов ученик — и от рекламата, която носеше това, посети класната й стая и й предложи да събере новите задачи за Брайън.

Той я убеди да напише задачите, които ще дава за оставащата част от седмицата, да прикрепи листа към съответните учебници и да достави целия пакет на кмета, за да може той да ги изпрати на Брайън.

— Кметът ли помоли за това? — попита Джулия.

Джак се намръщи, изразявайки недоволството си.

— Още не. Но той се интересува много от образованието на Брайън. Така че искам да изпреваря молбата му.

Джулия издиша бавно.

— Добре, но ще ми трябва малко време да прегледам плановете на уроците си и да разпечатам всички работни листи, с които ще допълвам задачите от учебниците. Късно ли ще е утре да оставя всичко? Съмнявам се, че Брайън ще потъне в училищната си работа още щом слезе от самолета. — Тя за малко не се задави от последното, знаейки каква лъжа е.

Определено доволен, Джак кимна.

— Страхотно. Можеш да занесеш всичко до общината утре рано сутринта. Аз ще уредя някой да поеме класа ти докато се върнеш.

— Добре. — Джулия се облегна в стола си. — Не бихте ли искат да занесете материалите лично?

— Много очебийно — отговори той. — Не искам кметът да си помисли, че се подмазвам.

Макар че го правиш, помисли си Джулия.

Половин час след училище тя разпечатва задачите и засъбира книжата на Брайън. Реши да напише списъка у дома си, тъй като главата й туптеше толкова силно, че почти не можеше да мисли. Имаше нужда от гореща вана, два тиленола и няколко часа на спокойствие, за да помисли. Това нямаше да заличи болката, която стискаше сърцето й като менгеме, но може би поне щеше да й даде някаква перспектива. И може би мъничко спокойствие.

Но очевидно скоро не се очертаваше спокойствие.

Сякаш вече не бе изтърпяла достатъчно мъчения за един ден, Джулия излезе от сградата в четири следобед, за да открие, че Черил Леджър я чака пред колата й.

— А, мис Талбот — изчурулика весело тя. — Надявах се да разменим по някоя дума.

Въжето бе опънато до край и щеше да се скъса във всеки момент.

— Много съм изморена, мис Леджър. И не мога да си представя какво имаме да обсъждаме.

— Брайън Стратфорд, разбира се. Знаехте ли, че майка му ще го води на това пътешествие?

В очите на Джулия проблесна лед.

— Мисис Стратфорд не е длъжна да ми докладва за родителските си решения или за пътните си планове. Освен това, доколкото разбирам, е имало спешен случай в семейството. Съмнявам се дали и самата мисис Стратфорд е знаела, че ще пътува. — Тя се наведе до Черил Леджър и си отключи колата, мислейки се, че днес за втори път й се налагаше да преодолее някого, за да стигне до автомобила си.

Заболя я твърде силно като се сети за първия път.

— Не мислите ли, че моментът за това пътуване е твърде удобен? — настоя мис Леджър.

— Инцидентите не се случват по план. Затова ги наричаме инциденти. И си мисля, че вие трябва да се придържате към фактите и да избягвате инсинуациите. А сега, бихте ли ме извинила… — Джулия скочи в колата си.

Черил Леджър заклини бедрото си в отворената врата.

— Ако не искате да говорите за Брайън Стратфорд, може да си побъбрим за чичо му. Носят се слухове, че се виждате с Конър Стратфорд. Вярно ли е? Това определено обяснява защо защитавате семейството толкова ревностно.

Джулия усети как в гърлото й се надига жлъч. Тя вдигна глава, полагайки усилия да маскира всички останали емоции, освен гнева си.

— Възмутена съм от обвинението ви — отговори тя с тона на контролиран гняв. — Всъщност то представлява клевета. А сега се махнете от пътя ми или ще заведа дело. — Тя дръпна вратата си докато се освободи от Черил Леджър.

Трийсет секунди по-късно беше излязла от училищния паркинг и караше към къщи.

Добре че Черил Леджър не се опита да я последва. Както се чувстваше в момента, Джулия сигурно щеше да я избута от пътя. Гадните намеци на тази жена минаваха границите на жълтата журналистика. В стила на жълтата журналистика би било да я разпитва за връзката й с Конър, да рови като папарак, който се опитва да открие някаква клюка. Но да намеква, че Джулия е част от някаква конспирация на Стратфорд? От това вече чашата преливаше. Беше й дошло до гуша от Черил Леджър. Още един такъв разпит и наистина щеше да заведе дело.

Тя излезе на главния път, мислейки си за мрачната ирония във въпроса на Черил Леджър. Виждам се с Конър Стратфорд, замисли се горчиво тя. Сега това бе направо немислимо. Съмняваше се дали изобщо някога щеше да се види с Конър. Той бе такава шлифована загадка, че тя се съмняваше дали някой изобщо го познаваше.

Спомените от предишната нощ се забиваха в мозъка й с всяко пулсиране на главата й. Спомени, които тя скъпеше само допреди няколко часа, а сега й се струваха презрени и мръсни.

Харесване. Доверие.

Е, те определено се докоснаха до тези теми, спомни си тя със сълзи на очи. Проблемът бе, че те обсъждаха само неговото харесване, неговото доверие. Никога не стигнаха до нейните разяждащи съмнения за него. Така че този мъж бе не само загадка, но и велик майстор на манипулацията. Да не говорим, че бе и майстор на прелъстяването. И тя се хвана като риба.

Ето как се хвърля зловеща светлина върху една красива нощ. Ето я нея, хвърля се в някаква магия, която си мисли, че се случва помежду им, а Конър просто я ангажира, докато отведат Брайън. Което, според неговата дефиниция за приоритетите, бе нещо много разумно. При нейната загриженост за състоянието на Брайън, при нейната настоятелност да се свърже с майка му, тя беше непредсказуема. Семейство Стратфорд не можеше да рискува тя да се появи на прага им, да прецака добре планирания им акт на изчезване, нали?

Джулия се прибра с главоболие, което ескалира в истинска мигрена. Довлече се до апартамента си и захвърли пощата си на кухненската маса. После глътна два тиленола и влезе в банята да пусне водата. Мина покрай телефонния секретар и видя, че има три съобщения. Страхотно! И сега какво?

Първото съобщение, оставено около два часа, беше от майка й, която й съобщаваше, че петъчният им семинар се отменял, защото лекторът им, специалният агент от ФБР Патриша Авалон, експерт по престъпленията срещу деца, била извикана по спешен случай. При нормални обстоятелства Джулия би се разочаровала. Този път обаче се почувства облекчена. Не беше готова за зверствата, които специален агент Авалон несъмнено щеше да дискутира. Нито пък й се искаше да пие кафе с майка си след това. Тя виждаше направо през нея. А и не беше готова да обсъжда Конър.

Следващото съобщение бе пристигнало в два и четиридесет и пет. Беше от Грег. Приглушеният му глас и шумът от пътя й подсказаха, че се е обадил от колата. Казваше, че след като не може да я хване вкъщи, би искал да се чуят вечерта или на другия ден, за да планират как да изпият по едно питие или да отидат на кино заедно по някое време през уикенда.

Ето това звучеше съвсем непосредствено — приятелство и разтоварващ разговор. Можеше да приеме предложението на Грег. Но нямаше да му се обади довечера. Довечера се нуждаеше от личното си пространство.

Третото съобщение, оставено преди пет минути, беше от Конър.

— Джулия, вдигни — нареждаше той. Продължителна пауза. — По дяволите, там ли си? Ако си там, вдигни. Трябва да говоря с теб. — Той пое дълбоко въздух. — Добре, може би още не си се прибрала. Тръгнала си си късно от училище. Знам, защото идвах да те видя, но онзи лешояд те чакаше пред колата ти. Не искам да й давам повече поводи за клюки, така че си тръгнах. Но ти и аз трябва да поговорим. — Още една пауза. — Няма да се разкарам. Не, и докато не ме изслушаш. Така че щом се прибереш ми се обади на мобилния. Или аз ще ти звъня, цяла нощ ако трябва.

Щрак.

Джулия се втренчи в телефонния секретар и клепачите й се навлажниха. После натисна „изтрий“ и тръгна към банята.

Верен на думата си, Конър се обаждаше на всеки кръгъл час, оставяйки кратки съобщения, които ескалираха в гняв и отчаяние с напредването на вечерта.

Джулия не им обръщаше внимание, придържайки се към обичайните си действия — взе си вана, хапна един сандвич, организира работата на Брайън, за да я предаде на следващия ден на баща му.

Чудеше се къде ли е Брайън, къде го бе завела Нанси Стратфорд и, да, защо. Онова, което притискаше кмета Стратфорд, очевидно бе по-сериозно отколкото предполагаше. Тя се молеше Брайън да се пооправи от тази временна промяна на обкръжението си, а онова, което не бе наред, да се оправи бързо и решението на проблема да върне скоро Брайън у дома. Вече й липсваше.

Това доведе до друг мисловен поток, който тя отчаяно се опитваше да избягва, но вече не можеше.

Дланта й се стрелна към корема, отпускайки се там за момент. Чуваше гласа на Конър, който открито й напомняше, че може да е бременна.

Не че самата тя не се бе сетила за тази възможност. Няколко пъти призори, докато лежеше будна, се взираше в тавана и размишляваше за часовете, които двамата с Конър прекараха в леглото, и се чудеше дали невероятното се бе случило и тя бе заченала.

Дали бебето ще прилича на Брайън? Дали то ще има бързия ум и любвеобилната природа на Брайън? Дали бейзболът ще бъде в гените му, както в гените на Брайън и в нейните? Дали ще притежава изпитателната проникновеност на Конър, способността му да разгадава хората?

По дяволите, не! Не трябваше да мисли така.

Тя дръпна ръката си като попарена. Нощта свърши, оставаше днешната реалност. Нямаше вероятност да е бременна. Но дори и да беше, е, тя обичаше децата. Щеше да даде цялата тази любов на собственото си бебе. Точка. Край на темата.

Приключвайки с тази мисъл, тя се зае да организира задачите на Брайън. После изпи чаша чай от лайка, надявайки се да поуспокои нервите си, и се отправи към леглото.

Звънът на телефона я събуди.

Преди да се опомни достатъчно, за да обмисли действията си, тя грабна слушалката и я вдигна.

— Ало?

Конър изсъска.

— Най-накрая. Какво стана? Не ти ли писна от този вечно звънящ телефон или си толкова гроги, че не си го чула?

Джулия изведнъж се разсъни напълно. Погледна към часовника.

— Конър, минава полунощ.

— Знам колко е часът. Следващото ми обаждане бе планирано за един и петнайсет.

Емоциите, които се бяха трупали цял ден у Джулия, избухнаха в спонтанен взрив.

— Ти не разбираш ли от дума? Не искам да говоря с теб. Не искам да те слушам. Не се интересувам от това, което имаш да ми кажеш. Ти ме използва. Излъга ме. Това не са неща, които могат да се обяснят и после да махнем с ръка. Лека нощ.

— Не смей да ми затваряш — нареди той. — Никога не съм те използвал. Снощи всичко беше истинско. Ти го усети. Знам, че е така. Престани да бъдеш толкова дяволски упорита и го приеми.

— Добре, беше истинско — промълви Джулия и седна в леглото, желаейки да изтрие спомените от него, легнал до нея. — Поне за мен. За теб, не знам какво е било. Не знам какъв си ти. — Тя опита да се овладее. — Както виждам, не отричаш, че си ме излъгал. Така ли е?

— Прикривах някои истини. Не съм те лъгал.

— Добре. Коригирам се. Прикривал си истини. И всичко това, за да защитиш славното име Стратфорд. Между другото, в случай, че се тревожиш, не съм казала нищо на Черил Леджър. Тя ме въртя на шиш за пътуването на Брайън. Пита дори и за нас. Отрязах я и по двете теми. Доволен ли си?

— Тя те е питала за нас? — Очевидно беше вбесен. — Какво, по дяволите, искаше да разбере?

— Дали защитавам семейството ти заради личната ни връзка.

— Мамка му — изсъска през зъби Конър. Сякаш искаше да свети маслото на Черил Леджър. — Съжалявам, че е трябвало да изтърпиш това. Не го заслужаваш.

— Така е. Но невинаги получаваме това, което заслужаваме. Като бедния Брайън, който беше прогонен поради бог знае каква причина. Вероятно е адски объркан. Предполагам, че и майка му се чувства така. Родителите му разделят ли се? Ще трябва ли да понесе и едно разбито семейство отгоре на всичко?

— Джулия, не се обадих да си говорим за Брайън. Или за Нанси и Стивън. Обадих ти се, за да си поговорим за нас.

— А, още един от уклончивите ти отговори. Е, ето какво ще ти кажа директно. Няма нас. Поради това няма за какво да си говорим.

— Защото си мислиш, че снощи съм те използвал. — Гласът на Конър бе изпълнен с гняв и недоверчивост.

Джулия преглътна буцата, заседнала в гърлото й.

— Няма значение, дори да не си. Първият ми инстинкт бе да се усъмня в теб. Мисля, че е бил правилен.

— Не, грешиш.

— Може би този път. Но щеше да има и други. Както ти казах, аз не ти вярвам. Съмнявам се, че някога ще мога да ти повярвам. — И изведнъж една още по-дълбока истина порази Джулия. — Но знаеш ли какво? Не става дума само за моето доверие. Става дума и за твоето. Ти не вярваш на никого, Конър. Изобщо не знаеш как да го направиш.

И после тя тихо остави слушалката на мястото й.

21

12 април, 8:45

Конър допълни чашата си с кафе, после отиде до панорамния прозорец в офиса на Стивън и се втренчи в нищото.

— Е, Уокър обади ли се вчера?

— Аха. Късно снощи. Обади се у дома. Ти вече си беше легнал.

— Чух телефона. Надявах се да е Нанси.

Стивън се отпусна в стола си, чувствайки се така, сякаш през тази седмица бе остарял с десет години.

— Де такъв късмет! Не съм чувал и дума от нея.

— Ще се обади. Дай й малко време. — Конър наведе глава. — И какво каза Уокър?

— Почти това, което очаквахме. Напомни ми, че до четвъртък остават само няколко часа. После попита как върви бейзболът на Брайън. — Болезнено преглъщане. — Искаше да разбере дали Брайън наистина издържа на напрежение. Или накрая се сломява и има нужда от смяна.

— Болно копеле! Надсмива ти се. Малко напомняне за пакета, в който изпрати бейзболната шапка на Брайън.

— Да, но добрата новина е, че това беше само подигравка. Вече не се интересува от Нанси и Брайън. Очевидно знае, че са заминали. Трябва да е наблюдавал къщата. Спомена, че можел да ми заеме куп видеозаписи, за да имам какво да правя докато съм сам у дома през нощта и седя на сухо, колкото и да продължи това. После веднага се върна на деловия въпрос.

— Много болно копеле… — Конър отпи глътка кафе. — Но се радвам, че е отклонил вниманието си от семейството ти. Ти как реагира на напомнянето му за крайния срок в четвъртък?

— В истински стил „Стратфорд“ — отговори горчиво Стивън. — Прикрих страха си. Казах му, че ще реша договора за общинските паркинги в негова полза, но ми трябват още няколко дни.

— Използва ли историята за кирливите ризи на съветниците, които очакваш да изровиш?

— Да. — Тонът на Стивън беше ироничен. — Той действително изглеждаше заинтригуван от цялата идея. Каза, че се възхищава от инициативата ми. И ми даде отсрочка. Имам време до вторник.

— Точно това ни трябваше. — Конър прокара ръка през косата си. — Трябваше да получа някои предварителни отговори от моите бизнес контакти днес следобед. Можех да ги притисна да ме информират още сутринта, но не мислех, че ще е удобно да получавам подобни обаждания тук. Не и след като татко трябва да се появи след петнайсет минути.

— Определено е така. Не искаме татко да подуши нещо. Нека да приключим с тази среща. После ще се концентрираме върху Уокър.

— Съгласен. — Конър се обърна към брат си. — Татко може и да не е пратил някой да те наблюдава, но той има хиляда очи. Сигурен съм, че вече знае за пътуването на Нанси и Брайън. Споменават го в сутрешния вестник.

Стивън се разсмя горчиво.

— Не съм се и съмнявал, че татко ще научи. Сигурен съм, че чете всяка история, която ме засяга — а те са толкова много, благодарение на нашата приятелка Черил Леджър. Сигурно има цял тефтер бележки, с които да ме върти на шиш. — Стивън започна да си играе с химикалката си. — Колкото до това, какво да му кажа за Нанси и Брайън, ще започна с изявлението, което дадохме пред пресата. После ще импровизирам в зависимост от въпросите и реакцията. Ти само ме следвай.

Конър кимна.

— Между другото, когато всичко това приключи, ще съдя Черил Леджър до дупка.

— Твоя воля. — Стивън замахна широко с ръка. — Имаш благословията ми.

— Тя преследва не само нас, преследва и Джулия. Вчера й се натресла пред училището и я обвинила, че си мълчи, че не казва каквото знае за пътуването на Брайън заради личната й връзка с мен. Злобна кучка. Сега не бих посмял да посрещна Джулия пред училището, не и след като Брайън замина, а аз нямам основателна причина да бъда там. Леджър вероятно се крие в храстите с фотографа си, чака да щракне няколко снимки, които да потвърдят връзката ми с Джулия и да добавят достоверност към нейната теория на конспирацията. — Отчаяна пауза. — Не че Джулия иска да разговаря с мен.

Озадачен, Стивън сбърчи вежди.

— Разбирам, че е вбесена от намеците на Черил Леджър.

— Освен всичко останало.

— Обвинява те за това, което става?

— Много. Мисли, че аз съм бил примамка, изпратена да я разсее, докато Нанси изчезне.

— Майтапиш се!

— Прилича ли ти на майтап?

Стивън огледа брат си.

— Не, изглеждаш наранен. Наистина я обичаш, нали?

Конър въздъхна.

— Да оставим този разговор за друг път, какво ще кажеш? Не съм спал няколко дни, съвсем на ръба съм, а искам срещата с татко да мине добре. Кога идва Клиф?

Бърз поглед към часовника.

— Всеки момент. — Стивън се намръщи. — Имаме късмет, че те двамата с татко имат някакъв делови обяд. Това ще съкрати срещата ни до минимум.

— Ти каза ли на Клиф истината за Нанси?

Стивън поклати глава.

— Вчера почти цял ден беше зает с някакъв клиент извън града. Освен това не искам да го поставям между Нанси и мен. Той и без това е доста замесен в живота й.

— Мислиш ли, че е възможно да знае къде е тя?

— Може би. — Сериозното изражение на Стивън показа на Конър, че той отдавна си бе помислил за това. — Но ако по някаква причина тя му е казала, той никога няма да предаде доверието й. Нещо повече, ако наистина му е казала, аз не искам да знам.

Чу се кратко почукване и Клиф влезе.

— Селесте каза да влизам направо. Вие готови ли сте? — попита той и затвори вратата.

— Както винаги. — Погледът на Стивън остана спокоен докато гледаше как приятелят му приближава да си налее кафе. — Предполагам, че си говорил с баща ми тази сутрин?

— Едва преди десет минути. Шофьорът му тъкмо отбиваше в алеята на изхода от Лийф Брук. Трябва да е тук до девет.

Конър също изучаваше внимателно Клиф.

— Изглеждаш толкова кофти колкото нас. Наред ли е всичко?

Клиф се почеса по врата, а всичките му черти излъчваха изтощение.

— Да, просто съм пребит. Май че имам нужда от малко почивка.

— Е, няма да я получиш днес. — Стивън разбра, че се е изразил по-рязко отколкото възнамеряваше. — Извинявай. И аз съм пребит. В какво настроение е баща ми?

Клиф сви рамене.

— Трудно е да го разбереш, особено по телефона. Искаше да финализира детайлите по поглъщането, върху което работим. Не искахме да губим време и да правим това докато той е тук.

Звучеше сериозен и припрян.

— Обичайното — промърмори Стивън.

Още едно почукване и тримата се спогледаха.

— Татко откога е започнал да чука? — Конър изказа на глас мисълта и на тримата.

— Никога не го е правил — отговори Стивън. — Той просто профучава покрай Селесте и влиза. Да? — извика веднага.

Селесте надникна вътре, а носът й бе сбръчкан от притеснение.

— Простете, сър, но напълно забравих да ви спомена, че мис Талбот ще се отбие преди девет. Каза, че не е нужно да се виждате, че щяла да остави нещата за Брайън на мен. Но тъй като е учителка на Брайън, аз си помислих, че трябва да знаете, че е тук и…

— Покани я вътре — прекъсна я Конър.

Селесте тръгна, после погледна към кмета за потвърждение.

Стивън кимна.

— Давай, Селесте.

Той я изчака да излезе, после изгледа косо Конър.

— Това трябва да е интересна сапунена опера. Джулия и ти сте завръзката. После татко ще пристигне. Май че липсват само пуканките.

— Хитро. — Конър се чумереше. — Ти очакваше ли я?

— Не. Не съм искал задачите за Брайън. Мислех да изчакам докато двамата с Нанси се настанят. Джулия знае ли, че ти си тук?

— Не, по дяволите. — Конър разтърка брадичката си с длан. — Иначе в никакъв случай нямаше да дойде.

Стивън се усмихна.

— Наистина ти е зле, нали?

Конър даже не слушаше. Очите му бяха заковани във вратата.

Миг по-късно тя се отвори и Джулия влезе с пазарски плик в ръка.

— Извинете, че ви прекъсвам, кмете Стратфорд, но… — Тя видя Конър и спря, а в очите й проблесна болка. — О, не знаех, че има още някой тук с вас.

— Няма проблеми — увери я Стивън и се изправи. — Това е моят адвокат, Клиф Хендерсън. А с Конър се познавате.

— Да. — Тонът й бе рязък и тя извърна очи от Конър, докато се ръкуваше с Клиф.

— Секретарката ми каза, че сте донесли работата на Брайън? — попита озадачен Стивън.

— Да, седмичните задачи. — Продължавайки да пренебрегва Конър, Джулия приближи и подаде торбата на Стивън. — Мистър Билард си помисли, че може да ги изпратите на Брайън в Калифорния. — Изглеждаше така, сякаш щеше да се задави от лъжата. — Така няма да е изостанал като се прибере у дома.

Стивън пое торбата и на лицето му се изписа искрена благодарност.

— Благодаря. На вас и на Джак. Сигурен съм, че Брайън ще оцени това.

— Как е той? — изтърси Джулия, сякаш не можеше да се сдържи. — Липсва ни. Класът не е същият без него. А и бейзболният отбор страда.

— На мен също ми липсва — отговори Стивън. — Много.

Стивън едва бе изрекъл чувствата си, когато вратата се отвори рязко и в офиса влезе внушителен мъж с посивяващи слепоочия, марков костюм и сурово изражение.

— Добро утро, господа. — Леко изненадан поглед към Джулия, докато хвърляше коженото си куфарче на бюрото. — И дами.

Джулия вече се измъкваше.

— Прекъсвам среща. Извинявам се, кмете Стратфорд. Аз тръгвам.

— Ще ви изпратя. — Конър тръгна толкова бързо, че тя нямаше време да откаже. Той застана до нея и я хвана за ръката достатъчно здраво, че единственият начин, по който можеше да се освободи, бе да направи сцена, а той знаеше, че тя не би направила такова нещо. — Здравей, тате — поздрави той Харисън Стратфорд. — Радвам се да те видя. Това е Джулия Талбот, учителката на Брайън.

— Наистина ли? — В ледено сините очи светна искрица интерес. — За мен е удоволствие да се запознаем, мис Талбот.

— Благодаря ви, мистър Стратфорд. На мен също ми е приятно да се запозная с вас. — Сърдечно кимване. — Имате изключителен внук. Сигурна съм, че много се гордеете с него.

— Разбира се. — Той все още я изучаваше, а погледът му трепна върху желязната хватка на Конър. — Присъствието ви тук има ли нещо общо с Брайън?

Тя се поколеба, а Конър прочете мислите й, сякаш ги бе изрекла на глас. Тя искаше да направи най-доброто за Брайън. И в същото време нямаше представа колко знае дядо му. И нямаше никакво желание да се разхожда из това минно поле.

Конър остави Стивън да поеме инициативата.

— Мис Талбот остави малко работа за Брайън — докладва лаконично Стивън, правейки обяснението просто и ясно. Той се надигна иззад бюрото си. — Радвам се, че успя, тате. Да ти предложа ли нещо?

— Само малко черно кафе. — Харисън Стратфорд отвори куфарчето си, кимна отсечено на Клиф, после обърна цялото си внимание към Стивън. — Имаме да обсъдим много неща.

Това бе намек към Конър.

— Аз ще изпратя мис Талбот до асансьора — обяви той и поведе Джулия към вратата. — Веднага се връщам.

В минутата, когато се озоваха в коридора и вратата се затвори зад тях, тя си издърпа ръката.

— Знам накъде да вървя.

— Разбирам. — Той й препречи пътя. — Имаш две възможности. Или ме остави да те изпратя до асансьора или започвай да крещиш, че те изнасилват. Това е единствения начин да се отървеш от мен.

Джулия увеси нос.

— Ти да не си луд?

— Вероятно. Така става като не спи човек. — Той скръсти ръце на гърдите си, изчаквайки решението й. — Е? Кое от двете избираш?

— Добре. — Тя вдигна ръце. — Заведи ме до асансьора. Но без дискусии. Не ми е до тях.

— Справедливо. — Конър посочи с ръка и двамата тръгнаха по коридора, проправяйки си път сред редкия поток от общински служители.

Завиха зад ъгъла и стигнаха до асансьорите. Както Конър и подозираше, коридорът бе претъпкан. Не бе изненадващо. Беше девет часа. Той продължи да върви. Джулия спря.

— Ние сме тук — заяви тя, говорейки съвсем тихо, за да не прави сцени.

— Погрешен асансьор. — Конър я хвана отново за ръката, знаейки, че тя няма да се дърпа на публично място. — Хайде.

— Къде отиваме?

— Към един по-директен асансьор.

Той я поведе към задната част на сградата, после по коридора със сервизните асансьори. Отлично. Само два от трите бяха заети.

Той тръгна към свободния.

Когато Джулия осъзна какво прави той, започна да се дърпа, опитвайки да се освободи.

— Съвсем ли си се побъркал? — изсъска тя. — Пусни ме.

— След минута. — Конър я дръпна в празния асансьор и натисна бутона „затвори“.

Вратите се плъзнаха.

Конър наведе глава към нея.

— Не бях планирал това, както не бях планирал да те вкарам в леглото снощи. Това беше съдба. Това сега — също. Не можех да планирам тази екскурзия до асансьора. Дори не знаех, че ще идваш днес тук. Точно както не знаех, че Нанси ще замине. Понякога нещата просто се случват. Друг път ние хващаме момента. Както правя аз сега.

Той натисна червения бутон, който закова асансьора на място.

Аларменият звънец веднага зазвъня пронизително.

— Конър. — Джулия се втренчи шокирана в него. — Какво си мислиш…

— Шшшт. Каза без дискусии, забрави ли? — Той я дръпна в ръцете си, отметна главата й назад и покри устните й със своите, преди тя да успее да си поеме дъх. — Имаме само минута — промърмори той, усещайки вкуса й. — Но искам да разбереш колко грешиш. Да си спомниш колко хубаво беше. Не се дърпай, миличко. — Той хвана ръцете на Джулия, които се опитваха да го отблъснат, и ги обви около врата си. — Не се дърпай през няколкото секунди, които имаме, докато дойдат техниците.

Джулия отвори уста да протестира и Конър се възползва напълно. Езикът му се плъзна вътре, преплитайки се с нейния, галейки го с бавни, чувствени движения, от които желанието започна да тупти в мозъка му. Той знаеше, че използва желанието й за него като оръжие, но не му пукаше. Не, и ако това я вразумеше, ако я шокираше и я накараше да види реалността. Освен това да държи гърба й в ръцете си бе нещо като изненада за неговата собствена установена реалност — поне за реалността, която бе познавал трийсет и пет години. Беше влязъл дълбоко. Много дълбоко. И нямаше желание да излиза.

Изчака само докато усети как Джулия реагира, потъвайки, почти насила, в целувката, преди да я опре в стената на асансьора, вдигайки я докато телата им си паснат, приковавайки я с тежестта си.

— Влудяваш ме — промърмори той в разтворените й устни. — Изгубвам си ума като те докосна. Мога да забравя целия проклет свят и да правя любов с теб още тук, сега, дори целият персонал да ни открие. — Той вдигна полата й, заклини се между бедрата й и притисна ерекцията си в рязката помежду им.

Джулия изстена с внезапна, макар и неволна реакция. Тя се изви, за да задълбочи контакта, тялото й омекна под него от очевидно желание.

Конър трябваше да се пребори с желанието си да скъса чорапогащника й и да свърши с това. Искаше я толкова много, че трепереше. Но не за това я беше довел тук. Доведе я тук, за да я накара да приеме истината.

— Джулия. — Гласът му беше дрезгав шепот, едва доловим над пронизителното пискане на сирената. Той вдигна глава и пръстите му се вплетоха в косата й. — Как можеш да се съмняваш, че това е истинско?

Върху клепачите й блеснаха сълзи.

— Не се съмнявам. Но какво доказва то? Че се желаем? Аз това вече го знаех.

— Доказва повече. — Пръстите му се стегнаха. — Кажи ми, че вярваш, че не съм те използвал.

Тя се втренчи в него, а тъмните кръгове на умората засенчиха очите й.

— Добре. Вярвам, че не си ме използвал. Това не означава, че не би ме използвал. Конър, моля те, пусни ме. Нуждая се от… — Тя преглътна с мъка. — … ти просто не си способен да даваш.

Той отвори уста да отговори, но нямаше възможност. Над главите им тежък тропот се смеси с рева на алармата.

— Хей! — изрева един глас. — Има ли някой там долу?

Конър реагира на паникьосания поглед на Джулия.

Отстъпи назад и я пусна да се плъзне на пода. После приближи и натисна отново червения бутон. Сирената спря.

Кабината продължи спускането си, отдалечавайки се от техниците отгоре.

— Добре съм — извика им той и сега гласът му отекна ясно в тишината. — Съжалявам за шума. Без да искам се облегнах на бутона и той заяде. Току-що го оправих. Вече слизам надолу. — Нарочно не каза нищо, противоречащо на впечатлението, че е доставчик и има пълното право да използва асансьора.

Очевидно хитростта му мина, защото настъпи кратка тишина, последвана от:

— Добре, но следващия път внимавай повече. Вдигна врява в цялата сграда.

— Разбира се. — Конър се обърна към Джулия, която оправяше полата си. — Добре ли си? — попита тихо той.

Тя кимна и прокара пръсти през косата си.

— Добре съм. Но трябва да ходя на училище. А ти трябва да се връщаш към далаверата, която плетете с баща си и брат си. — Тъжна усмивка. — Предполагам, че това изяснява всичко, нали?

Сякаш по план, асансьорът спря на приземния етаж и вратите се отвориха. Джулия подаде глава навън и облекчение повя върху лицето й, когато видя, че коридорът временно е празен. Спря, обърна се назад към Конър, сякаш имаше да каже нещо повече, сякаш искаше още нещо.

Какво и да бе то, тя промени решението си. Изправи рамене — и, както Конър подозираше, събра решителност — и се отдалечи.

Макар да се изкушаваше, той не я последва. Не и този път. Не и когато я чакаше цял клас деца, а той трябваше да вади задника на Стивън от огъня.

Но по-късно — по-късно щеше да е различно.

Моментът може би не беше подходящ, но те двамата бяха подходящи един за друг.

Конър го знаеше.

А когато той приключеше и Джулия щеше да го разбере.

22

Напрежението в офиса на Стивън бе толкова плътно, че можеше да се разреже с нож.

Конър влезе и затвори вратата, преценявайки ситуацията. Клиф крачеше нервно, прелиствайки някакви книжа, сякаш търсеше информация, за да докладва. Стивън се беше настанил зад бюрото си, самата същност на спокоен и властен лидер. Стойката му беше изправена, изражението — уверено, а пръстите му бяха изпънати пред него, сякаш се канеше да произнесе някаква прокламация. Вид, който той бе усъвършенствал дълго, вид, който баща им очакваше от своя политически вундеркинд.

Колкото до Харисън Стратфорд, той бе заел обичайната си конфронтационна стойка — кацнал на ръба на стола, едновременно с това придвижвайки напред един нетърпелив, агресивен потенциал. Като проклета немска овчарка, клекнала в позиция за атака.

— Е, какво пропуснах? — попита весело Конър, прекосявайки офиса, за да си налее кафе.

— Нищо особено — увери го Стивън. — Преглеждахме последните резултати от проучванията на общественото мнение.

Странно. Конър би заложил и последния си долар, че баща им ще хване направо бика за рогата: ще се заеме с проблема за Нанси и Брайън. Улови за миг погледа на Стивън и видя, че същият въпрос се върти и в ума на Стивън.

— Какво показват цифрите? — Конър отпи от кафето си, чудейки се дали баща им не се подготвя за удар и какво го спира.

Скоро разбра.

— Цифрите са добри — обяви Харисън, завъртайки се, за да прикове Конър с ледения си поглед. — Поне до вчера. Но не мога да гарантирам какво ще стане, след като пресата имаше възможност да спекулира върху факта, че Нанси е заминала на другия край на страната за бог знае колко време. Много мило, че се присъедини към нас, между другото.

А, значи това било… Той искаше Конър да присъства на инквизицията.

Това означаваше, че днешният дневен ред включваше или големи пари, или голям проблем.

Семеен проблем.

При цялостното развитие на нещата не беше трудно да се досети, че става дума за второто.

Конър се стегна за по-голям удар, отколкото очакваше да бъде нанесен.

— Имах проблеми с асансьора — отговори той. — Освен това не съм добър в предсказването на потенциалните инсинуации на пресата. И не бих ви помогнал много.

— Проблеми с асансьора? — Това надигна веждите на Стивън. — Ти ли вдигна онази врява там долу?

— Да. — Изражението на Конър си остана непроницаемо. — Натиснах аварийния бутон. Нищо не е станало. Съжалявам за шума.

Устните на Стивън се изкривиха, очевиден знак, че четеше между редовете и изводите му осигуриха подходящо комично облекчение. Обаче, от уважение към личния живот на Конър, той не продължи по темата.

Баща им не притежаваше подобна сдържаност.

— Какво става с мис Талбот?

— Какво за нея?

— Тя участва ли в проблемите ти с асансьора?

Конър стисна зъби. Не му се вървеше по тази пътека.

Познаваше съзнанието на баща си и знаеше как работи то. Кучият син се опитваше да разбере къде най-добре може да използва Джулия като пешка в своята властова игра. Искаше да разбере възгледите й и взаимоотношенията й със семейството им, какво може да знае тя за отсъствието на Брайън и как може да бъде експлоатиран нейният образ на прекрасната, морална учителка на Брайън, за да могат Стратфорд да се покажат в най-добрата възможна светлина.

Конър вече усещаше как баницата се пече в манипулативното съзнание на баща им.

— Да, татко, тя беше там — отговори накъсано той. — Тръгна на училище. А аз съм тук. Така че да се връщаме към бизнеса.

— Тя е бизнес — контрира го Харисън. — Тя е учителка на внука ми. И не изглеждаше много доволна от това внезапно пътуване, на което го е повела майка му. Изпуска от училище. Това няма да му се отрази добре.

— Няма за какво да се безпокоиш — увери го Конър с леко хаплив тон. — Това, че Джулия е изцяло отдадена на преподаването, няма влияние върху мнението й за Стивън. Тя самата ми каза, че е гласувала за него на кметските избори и че планира да гласува за него като сенатор. Така че тук няма дупки за запушване.

Харисън кимна тежко, но одобрително.

— Ти спиш с тази жена — заключи той. — Добре. Това ще й попречи да пръска негативна реклама. От друга страна, не го демонстрирай. Последното, от което се нуждаем, е пресата да подеме това и да го раздуха, превръщайки го в нещо като кръвосмесителна афера. Нали знаеш „Учителката на сина на кмета си ляга с брат му“, такива ми ти работи.

Конър никога не бе изпитвал по-силно желание да прати баща си по дяволите.

Но преди да го направи, Стивън се намеси да успокои топката.

— Спокойно, тате. Джулия няма нищо против пътуването на Брайън. Просто се отби да остави работата му. Колкото до нея и Конър, това си е тяхна работа. Освен това и двамата не са женени, уважавани и напълно порядъчни. Това може да ти се струва твърде затрогващо, но е прекалено скучно за медиите.

Клиф се окашля от другата страна на стаята. Определено се чувстваше неловко, макар Конър да не бе сигурен дали неудобството му произтича от разговора или от информацията, която откри.

— Не знам дали новината за пътуването на Нанси е изтекла преди излизането на днешния вестник. Възможно е, но аз нямам никаква обратна информация, негативна или напротив. Може би защото няма никаква. Или може би защото вчера почти през целия ден бях на среща с клиент и не проверих. Искате ли да го направя?

— Не. — Харисън стана. — Искам да ни извиниш нас тримата за няколко минути. Освободи се за малко от задълженията си на куче пазач. Искам да поговоря насаме със синовете си.

Стреснато кимване.

— Добре. — Клиф си събра папката и тръгна към вратата.

— Не се отдалечавай много — посъветва го Харисън. — Преди да тръгна трябва да обсъдя някои неща с теб.

Вратата прещрака тихо и се затвори.

— Това беше тактично — отбеляза сухо Конър.

— Не трябваше да е. А сега да зарежем глупостите. — Харисън плесна с длани върху бюрото. Наведе се напред, фиксират смъртоносния си поглед върху Стивън. — Къде наистина отиде Нанси и защо? Напуска ли те?

Политически обиграното лице на Стивън дори не трепна.

— Какво те кара да мислиш, че не е в Калифорния?

— Защото се обадих на сестра й в Ел Ей. Тя изобщо не може да лъже. Ти си я подготвил достатъчно добре за пресата, но не и за мен. Оплете се като кокошка. Нанси е там колкото съм и аз. Така че къде е?

Ето това беше бомбата, която баща им чакаше да пусне, замисли се Конър. Добре, сега топката бе в полето на Стивън.

Той погледна към брат си, очаквайки да види как ще изиграе етюда си. Това щеше да реши каква да е точната подкрепа, от която се нуждае.

Без да премигне Стивън направи небрежен жест с ръка.

— Добре де. Нанси и аз имаме някои проблеми. Трябва й време да помисли. Не съм сигурен къде е. Каза, че ще се обади. Не мисля, че искаш това да бъде публикувано във вестниците. Греша ли?

Харисън игнорира сарказма.

— И обади ли се?

— Още не.

— Страхотно. Кого нае да я проследи?

— Никого. Не съм имал и намерение. — Сега Стивън беше ядосан. Стана на крака и погледна свирепо към баща си. — Тя ми е жена, а не избягал престъпник. Няма да я гоня и да я влача у дома. Когато е готова, ще се върне сама.

— Ами синът ти? — контраатакува Харисън. — Той къде се вписва във всичко това?

— Той е с майка си.

— Колко трогателно. В случай, че си забравил, Нанси не е кандидат за сенатор. Ти си кандидатът. Ти се нуждаеш от Брайън тук до теб. И от Нанси, между другото. Тя може да изчезне за няколко дни, ако се налага, но не повече. Не и след като до изборите остават около шест месеца.

Едно мускулче трепна в брадичката на Стивън.

— Винаги се стига до това, нали?

— Дяволски прав си, че е така. За какво мислиш, че сме работили през всичките тези години? За твоето политическо бъдеще. Така че ми кажи, как очакваш да спечелиш с твоята платформа на обичащ семейството си мъж, когато семейството ти е избягало от теб?

— Тате, преувеличаваш — намеси се Конър. — Нанси не е избягала. Тя е под необикновено напрежение. Част от него е свързано с нейни лични проблеми. — Малко преувеличено, но необходимо. — Неща, през които тя преминава в момента. И, да, част от него е свързано с политическото напрежение, кампанията и така нататък. Отпусни й малко свобода. Тя ще се върне.

Харисън се завъртя, прицелвайки ледения си поглед към Конър.

— А, гласът на разума. Странно, преди момент можех да се закълна, че искаш да ми откъснеш главата заради това, че се бъркам в личния ти живот. Но сега спокойно се опитваш да ме усмириш. И всичко, защото искам от Стивън отчет за действията му. — Той въздъхна отвратено. — Ти и Хендерсън стоите от двете страни на брат ти като две проклети подпори. Сякаш ако мръднете в страни, той ще се строполи. Е, няма. — Харисън присви устни и се обърна към Стивън. — Какво политическо напрежение?

— Аз управлявам град, татко. Излизат разни неща.

— А в щатския сенат ще излизат още повече неща. Ще трябва да се оправяш с това. Също и Нанси. — Харисън събра вежди, сякаш се опитваше да определи какви проблеми биха могли да спъват брака на Стивън. — Рейтингът ти за популярност никога не е бил по-висок. Лийф Брук процъфтява. Това е идеално за имиджа ти. Справяш се с всичко, от откриването на онзи огромен търговски център до предстоящото гласуване за общинските паркинги.

В очите на Стивън проблесна ирония.

— Значи пак говорим за силата на пресата.

— Дяволски правилно. Именно те ще те изпратят в сената. А те обичат полемиките. Проблеми като един разделен градски съвет — те го лапват. Те също така обичат героите. И точно такъв ще бъдеш ти, след като вземеш правилното в полза на своите избиратели решение. Статиите ще бъдат блестящи.

— Радвам се да услужа. — Стивън отговори с подигравателен поздрав. — Макар да имах лудата идея, че гласоподавателите избират своите сенатори. Предполагам, че съм сгрешил.

Харисън присви очи.

— Пресата ли създава проблеми в брака ти?

— Мога да се справя с пресата.

— Добре. А сега се справи с жена си.

Конър изсумтя. Цялата тази инквизиция ставаше екстремна, дори за баща му.

— В рядка форма си днес, тате. Какво те вбеси толкова — фактът, че отсъствието на Нанси може да навреди на изборите, или фактът, че се е случило нещо извън твоя контрол?

— И двете. — Харисън изобщо не изглеждаше разколебан от хапливата забележка на сина си. — Това представително откриване на търговския център, та то е тази събота.

— Знам — отговори късо Стивън. — Знам също, че обикновено Нанси и Брайън са с мен при подобни събития. Ето защо излязох с извинението за нещастен случай в семейството. Обществеността може да съчувства на една жена, която иска да бъде заедно с контузената си сестра. Това със сигурност е с предимство пред символичното присъствие до съпруга си.

— Може би, а може би не. — Харисън махна с ръка на сантименталността. — Обществеността може да чувства състрадание към положението на Нанси, но те все пак ще искат да видят типичното американско семейство, което вие тримата представлявате. Соло изявата ти няма да ги ощастливи.

— Съгласен съм — намеси се Конър, обяснявайки на баща си решението, което той и Стивън взеха снощи. — Ето защо аз ще бъда тук. Не съм красив като Нанси, но съм брат на Стивън. Семейната подкрепа ще бъде гвоздеят на програмата.

— Не — коригира го бързо Харисън. — Семейното сплотяване. Защото аз също ще бъда там. Медиите ще аплодират единството на Стратфорд, демонстрацията на сила. — Доволно кимване. — Твоята идея беше добра. Моята е по-добра.

Ако очакваше спор, нямаше да го получи.

— Да, така е. — Конър набираше скорост. — Нещо повече, защо да спираме само с това? Щом ще бъдем цялото семейство, мама също трябва да дойде. — Като си представи стилната си, дипломатична майка — изпечен ветеран, когато й се налагаше да играе корпоративна съпруга — Конър знаеше, че това е правилният ход. — Тя ще придаде по-естествен вид на цялото събитие, нещо като баланс от свръхизобилието на мъжки хормони. И просто ей така. — Конър щракна с пръсти. — Ще имаме една различна версия на типичното американско семейство. Не съпруга и дете, а брат и родители.

— Не е зле — промърмори Стивън и си потри брадичката. — Това би било една силна изява на семейното единство и със сигурност всички ще забравят, че Нанси и Брайън ги няма там. Мама свободна ли е?

— За това? Ще се освободи. — Харисън отхвърляше всичко, което според него не представляваше проблем. Линет Стратфорд също колкото него изпитваше пламенно желание синът им да стигне до Белия дом. — Шофьорът ми ще я докара в Манхатън в петък вечерта за елитен коктейл, на който сме поканени. Тя планираше да прекара съботата на новата изложба в Мет. Ще промени плановете си. Ще уредя шофьорът ми да ни докара в Лийф Брук рано сутринта в събота.

— Ще останеш ли в града до тогава? — попита Стивън. Родителите им имаха огромен луксозен апартамент на „Сентръл парк уест“, освен имението си в Кънектикът.

— Да. Днес следобед и целия ден утре имам поредица от срещи там. Няма смисъл да се прибирам у дома, само за да се наспя. Така нещата се нареждат добре. Голямото откриване на търговския център е в 10 часа в събота. Ще отидем там заедно, страшно шоу. — Строг поглед към Стивън. — Междувременно очаквам да си се чул с жена си и те двамата със сина ти да са на път към дома. И каквито и по дяволите проблеми да имаш, оправи ги. Веднага.

Стивън сякаш искаше да си върне с няколко подбрани думи. Но при тези обстоятелства бе по-добре да се въздържи. Колкото по-скоро свършеше конфронтацията, толкова по-добре. Тъй като следобед Харисън имаше среща в Манхатън, той трябваше да се разкара скоро. След което Стивън и Конър можеха да се върнат към основната си работа — да изровят някоя мръсотия срещу Уокър.

Сякаш доловил мислите му, Харисън си погледна часовника.

— Да извикаме Хендерсън. Трябва да поработим върху стратегията на кампанията, а аз искам да погледна последните дарения. По обед трябва да съм на път. — Той се облегна в стола си, а жестовете му подсказваха, че тази част от срещата е приключила.

— Ще кажа на Селесте да извика Клиф. — Стивън посегна към телефона.

Баща му се наведе напред и сграбчи здраво китката на Стивън.

— Няма да повтарям, определено не и пред Хендерсън, но заради мястото си в сената прибери жена си и сина си обратно под своя покрив.

11:45

Стивън погледна през прозореца и въздъхна облекчено докато наблюдаваше как колата на баща му излиза от паркинга на главния път.

— Слава богу, че това свърши.

— Не беше адски приятно, нали? — отвърна сухо Конър. Той се надигна от стола, изправи се и се протегна. — Не е чудно, че клиентите ми не ме вълнуват. Една сутрин с татко и всеки среден мениджър ще заприлича на новородено котенце.

— На което са извадили ноктите — коригира го Стивън и се почеса по врата. Изгледа Клиф. — Съжалявам за внезапното ти прогонване преди малко. Баща ми не се слави със своята тактичност.

Плъзгайки и последната от папките си за кампанията настрани, Клиф сви хладно рамене.

— Да ти кажа истината, почти не забелязах. И не се обидих. Такъв си е баща ви. Или го приемаш, или не. Това не беше лична плесница. Той си имаше нещо на ум и то бе свързано със семейството. Искаше да говори с вас насаме. Това си е негово право.

Стивън се усмихна.

— Може би ти си истинският политик тук.

— Е, аз ви познавам от почти двайсет години. Така че сигурно съм прихванал нещо. — Клиф се усмихна уморено. — Ако сте съгласни, момчета, аз ще си тръгвам. Свършиха ми силите и съм като пребит. Нямах представа колко възнамерява да остане баща ви и си изчистих целия следобеден календар. Което ми дава малко от толкова нужното ми лично време. Така че мисля да се възползвам от ситуацията, да се прибера и да си почина.

— Няма проблеми. — Стивън наблюдаваше Клиф с тих интерес. — Нещо специално, което да те кара да се преуморяваш? Ти обикновено цъфтиш, когато имаш много работа. Някоя нова жена може би?

— Не. — Ако въпросът на Стивън смути Клиф, той успя да го прикрие добре. Нали и неговото покерджийско лице не бе по-лошо от това на Стивън.

Той си затвори куфарчето и го дръпна от бюрото.

— Няма нова жена. Просто много важни неща назряват едновременно.

— Нещо, което да споделиш?

— За нещастие, не. Детайлите са адвокатска тайна. Повечето са обичайни неща — две важни жалби, корпоративно сливане и едно поглъщане, по което работя с баща ви. Просто трябва да жонглирам с много топки едновременно. Ще се справя с малко почивка. — Клиф тръгна към вратата. — Ще си бъда у дома ако ви потрябвам. Ако улучите телефонния секретар, просто ми оставете съобщение. Това означава, че съм изключил звънеца, за да си поспя.

— Така — промърмори Стивън, след като вратата се затвори зад Клиф. — Или означава, че си отпрашил, за да бъдеш с жена ми.

Конър сбърчи вежди.

— Боже, въображението ти няма ли почивен ден? Човекът изглежда ужасно, прибира се да си легне, а ти предполагаш, че се гушка някъде с Нанси. Много вероятно. Особено след като и онзи мой племенник не пропускам нищо и докладвам за всичко е там. Да бе! Страхотен план.

— Добре, добре, преувеличавам — тросна се Стивън и прокара ръце през косата си. — Но направо се побърквам. Защо Нанси не се обажда, поне да каже, че двамата с Брайън са добре.

— Защото има нужда да погледне обективно на нещата и да овладее емоциите. Онзи пакет я е шашнал. Тя е в шок. Ще се оправи. Ще се обади. — Конър се втренчи замислено във вратата. — И не мисли, че се побъркваш. Реагираш прекалено остро, да, но не и напълно неоснователно.

Главата на Стивън се завъртя рязко.

— Какво означава това?

— Означава, че не вярвам, че Клиф и Нанси са, или някога са били, любовници. Но са близки. И инстинктите ми подсказват, че Клиф знае къде е тя. Той е объркан. Клиф не става такъв от много работа. Предполагам, че се чувства заклещен между двама души, които обича. Ако ти каже нещо, той предава Нанси и рискува да я притисне до една точка, в която тя наистина ще грабне Брайън и ще изчезне. От друга страна, ти си най-добрият му приятел. Да пази това в тайна от теб, особено след като знае как се чувстваш, бих казал, че се разкъсва на две.

— А аз бих казал, че си прав. — Смехът на Стивън бе горчив. — Не знам дали да го душа, докато не ми каже къде са Нанси и Брайън и после да го пребия заради това, че обича жена ми, или да му благодаря, че е бил до Нанси и й е помогнал, когато мен ме е нямало, а после да въздъхна облекчено заради това, че се е погрижил тя и синът ми да са в безопасност.

— Не прави нищо. Ако притиснеш Клиф, това само ще натегне ситуацията и ще отчужди още повече Нанси. И без това тя вече се чувства предадена и манипулирана. Не наливай масло в огъня. Така няма да си я прибереш у дома. Тя ще вземе това решение сама, след като ти елиминираш заплахата срещу Брайън. — Конър продължаваше да се взира във вратата, присвил замислено очи. — Ако Нанси е поискала помощ от Клиф, тя трябва да му е казала за бейзболната шапка и за заплахите на Уокър.

— И за моя хазарт, това имаш предвид, нали? — Стивън изглеждаше по-изморен и по-ядосан. — Може би. Няма значение. Ако тя наистина се е доверила на Клиф, това няма да е изненада за него. Той ми е приятел още от колежа. Не е идиот. — Трудно преглъщане. — Аз съм идиотът. Конър, какво, по дяволите, направих с живота си?

Конър приближи и положи тежко ръка върху рамото на брат си.

— Самият факт, че можеш да зададеш този въпрос, означава, че си се променил. Ще си върнеш живота. Най-накрая го искаш достатъчно, за да се бориш за него. И едно нещо знам със сигурност: семейство Стратфорд може и да е било прецаквано по много начини, но ние сме адски добри бойци. Не се отказваме докато не спечелим. Проблемът е, че губим много време да се бием за погрешни неща. Но всичко това ще се промени. Ще изберем правилната кауза.

Стивън погледна брат си.

— Ние? Защо не си мисля, че говорим само за Нанси и за мен?

— Защото не е така.

Интеркомът на Стивън звънна и той натисна бутона.

— Да, Селесте?

— Мистър Хендерсън каза, че срещата ви е свършила. Знам, че казахте да задържа съобщенията. Искате ли ги преди да отида на обяд?

— Нещо спешно?

Чу се прелистване на хартия докато Селесте ровеше из съобщенията.

— Две. Шефът на полицията се обади. Иска да обсъдите колко допълнителна охрана ще искате за откриването на търговския център в събота. Казах му, че ще му се обадите следобед. Обади се и мистър Хари Шоу. Каза, че било важно и че сте очаквал обаждането му.

Стивън се стегна при споменаването на името на частния детектив.

— Така е. Какво е съобщението.

— Каза, че има част от информацията, която сте поискал. Днес следобед е извън обхват на мобилния си телефон. Иска да се срещнете на по едно питие в четири. Ако ви устройва, оставете подробностите на гласовата му поща. Ще вдигне, когато се върне в обхват.

— Благодаря, Селесте. Върви на обяд. — Стивън натисна отново бутона, вдигна глава и погледна към Конър. — Трябва да е намерил нещо за Уокър.

Устните на Конър се стегнаха в мрачна усмивка.

— Надявам се.

23

15:35

Джулия влезе в апартамента си. Цял ден очакваше това усамотение и сега, когато вече го имаше, нямаше настроение да му се наслади, чувстваше се твърде припряна, за да поседи спокойно.

Погледът й неумишлено се спря върху телефонния секретар. Не примигващата лампичка й показа, че никой не се е обаждал.

По дяволите, какъв пристъп на разочарование.

Тя се отпусна на един стол в кухнята, скръсти ръце на плота и положи глава върху тях.

Цял ден преживяваше отново и отново онези моменти в асансьора. Тялото й още гореше при спомена и се измъчваше от незадоволено желание. По-лошо, сърцето й се раздираше заради всички неща, които знаеше, че не може да преживее с Конър, но въпреки това ги искаше.

По дяволите, по дяволите, по дяволите — защо се влюби именно в Конър Стратфорд? Защо не беше някой обикновен мъж с нормално семейство, мъж с ценности, които тя би могла да разбере, който би бил способен на доверие и който на свой ред би заслужил доверието й?

И защо все още искаше да повярва, че Конър може да бъде този мъж?

Тя вдигна плава, решена да не мисли за Конър поне няколко минути. Разсейване. Ето от какво се нуждаеше.

От някой, с когото би могла да обсъжда нещо, каквото и да е, стига да не включваше името Стратфорд.

Някой, който й предложи да й бъде приятел и нищо повече.

Тя набра номера на Грег.

— Грег Матюс. — Той вдигна телефона с делови и смутен глас.

— Грег? Джулия се обажда. Съжалявам. Очевидно ти звъня в неподходящ момент.

— Хмм? Не, просто съм претрупан, а секретарката ми е болна. — Той издиша, после се разсмя стеснително. — Да започнем отново. Здравей, Джулия, радвам се да те чуя.

Обикновен. Слава богу…

— Радвам се да си поговорим. — Джулия също се поотпусна. — Получих съобщението ти, но вчера беше лудница и имах убийствена мигрена. Наистина бих се радвала да се видим.

— Аз също. Но довечера не става. Вероятно ще работя до полунощ. — Пауза. — Какво ще кажеш за утре вечер? Знам, че имаш семинар, но можем да се срещнем след това. Макар и само за по едно питие.

— Може и за повече. Семинарът ми е отменен. Ще те черпя една вечеря. Но само ако ми обещаеш, че няма да говорим за работа.

— Мен ме устройва. — Грег се умълча за момент. — Ти също ми се струваш доста напрегната. Добре ли си?

— Ще бъда по-добре след чаша вино и един лек разговор.

— Дадено. — Шумоленето на хартии показваше, че е готов да затвори и да се върне към работата си. — Какво ще кажеш за ресторанта на „Мейпъл стрийт“? Става ли?

— Чудесно. — Джулия почувства повече облекчение, отколкото удоволствие. Една приятна вечер навън. Може би не беше лечение, но пък лекарството можеше да се окаже достатъчно, за да прикрие симптомите. — Какво ще кажеш за седем часа?

— Хайде да е седем и трийсет. Бих те взел, но за жалост ще се потя над този бюджет до последната минута. Всъщност, както изглежда в събота също ще бъда тук да го довършвам. Имаш ли нещо против да се видим в ресторанта?

— Не, разбира се. Сигурен ли си, че можеш да отделиш време за вечеря?

— Напълно сигурен. Ще се видим тогава.

16:15

Стивън току-що бе излязъл от офиса, за да се срещне с частния си детектив за по едно питие — и, както се надяваше, да получи някакви уличаващи факти за Уокър.

Конър седеше зад бюрото на брат си с мобилен телефон в ръка и провеждаше някои бизнес разговори с клиенти, които бе пренебрегнал минатата седмица.

Интеркомът звънна.

Конър погледна изненадан към телефона. Очевидно Селесте не знаеше, че Стивън е излязъл. Или това, или търсеше Конър.

Имаше само един начин да разбере.

Той остави мобилния си телефон, наведе се над бюрото на Стивън и натисна бутона.

— Да, Селесте?

Кратка пауза преди Селесте да отговори.

— Съжалявам, мистър Стратфорд, търсех кмета.

— Току-що го изпусна. Трябва да е минал през стаята ти преди пет минути.

— О, аз бях при мистър Матюс. Секретарката му е болна, а той се нуждаеше от няколко папки. Преди пет минути ли казахте? Значи вероятно е още на паркинга. Добре, ще кажа на шефа на полицията да изчака няколко минути, а после ще го потърся в колата.

— Почакай — извика бързо Конър. Стивън бе стегнат като кожа на барабан, когато излезе. Беше напълно концентриран върху предстоящата среща, молейки се Шоу да му даде нещо, с което да закове Уокър. Последното, от което се нуждаеше, бе да си бъбри с Мартин Харт за допълнителната охрана при откриването на търговския център.

— Извинете? — Селесте чакаше пояснение.

— Стивън разговаря с Марти по телефона почти през целия следобед — обясни Конър. Това бе доста преувеличено. Стивън се обади на полицейския шеф само веднъж и му каза, че излиза на късен обяд. Това едва ли можеше да се окачестви като разговор през целия следобед.

Добре. Конър щеше да поеме пълната отговорност за действията си. Разбираше, че прекрачва правомощията си. Но също така разбираше, че това е необходимо. Щеше да държи полицейския шеф на разстояние още няколко часа, докато Стивън можеше да разсъждава трезво. Тази уговорка за охраната можеше да почака.

— Знам, че иска да се свърже с Марти веднага — продължи Конър. — Така полицията може да започне да подготвя допълнителната охрана за събота. Свържи ме. Аз ще му дам новата информация, от която се нуждае. До тогава ще можем да се свържем със Стивън на мобилния. Така че ако Марти има някакви въпроси, ще може да говори директно със Стивън.

— Страхотно. Изчакайте и ще ви прехвърля обаждането.

Конър грабна телефона веднага щом звънна.

— Здрасти, Марти.

— Конър. — Шефът на полицията беше озадачен. Макар че двамата с Конър се познаваха чрез Стивън, те в никакъв случай не бяха приятели на чашка. — Изненадах се, когато Селесте ми каза, че ще разговарям с теб. Наред ли е всичко?

— Абсолютно. Просто Стивън е извън обхват, а аз знам, че вие двамата се опитвате да се свържете във връзка с охраната за откриването на търговския център.

Неловко мълчание.

— Ами, да, но сега не се обаждам за това. Той ме помоли да проверя нещо. Градски дела. И точно сега ги проследявам. — Още една неловка пауза. — Имаш ли някаква представа къде мога да го открия? Знам, че очаква с нетърпение доклада ми.

Конър направи следващия си ход, един от ходовете, които умееше да прави най-добре: последва инстинктите си и рискува.

— За „Уокър Дивелъпмънт“ ли става дума?

Мълчанието на Харт му подсказа, че е бил прав.

— Марти, помагам на брат си да провери тази компания. Правя финансово разследване, за да допълня данните на Грег, и знам, че ти правиш проверка на криминалното им досие. Изрови ли нещо?

— Не в смисъла, който имаш предвид, не. Но прегледах целия списък с коли, които са били откраднати от общинските паркинги в Лийф Брук през последните шест месеца. Странно, но нито една от тези коли не е била открадната от паркинг, поддържан от „Уокър Дивелъпмънт“.

— Интересно съвпадение.

— Дълго време съм бил ченге, Конър. Не вярвам в съвпадения. Вярвам на инстинкти. А моите се дразнят от това.

Конър присви устни замислено.

— Може би охранителите на Уокър са толкова добри, че плашат потенциалните крадци.

Недоверчиво сумтене.

— Той не е наел тайните служби. И, не искам да си правя реклама, но моят отдел е дяволски добър. Бих се хванал ако от паркингите на Уокър бяха откраднати по-малко коли, отколкото от нашите. Но нито една? Не се връзва. Значи, да, може би с тази охрана паркингите на Уокър са най-сигурните в Лийф Брук. Или може би той просто прави нещо, за да убеди хората в това.

Точно както си мислеше Конър.

— Конър, има ли нещо повече от това, което кметът Стратфорд споделя с мен? Той има ли основания да смята, че Уокър върши нещо незаконно?

Конър не се забави и секунда.

— Истината е, че няма никакви доказателства за това, че Уокър върши нещо непочтено. Просто Стивън е предпазлив. Точно като теб. Ще му предам това. И ще му кажа да ти се обади.

— Добре.

Бинго, помисли си Конър и затвори телефона. Попаднаха на нещо. Беше време да го проследят, да намерят доказателства. Или поне достатъчно псевдо доказателства, с които да шантажират Уокър.

Обмисляше начини да направи това, когато мобилният му телефон звънна.

Той натисна „разговор“.

— Конър Стратфорд.

— Здрасти, Конър. — Беше Том Родерман, най-важната му лична връзка. Том беше известен корпоративен адвокат, специалист по сливания и поглъщания на високо ниво. Връзките му бяха във всички сфери, от производствени гиганти до бързо развиващи се технологични компании и общоизвестни корпорации. Това включваше банки, застрахователни компании и множество други корпорации, които може би имаха достъп до по-чувствителна, вътрешна информация за „Уокър Дивелъпмънт“.

— Том. Отлично. Имаш ли нещо за мен?

Приятелят му въздъхна.

— Нищо уличаващо, каквото търсиш. Проведох няколко дискретни телефонни разговора. Да, този Филип Уокър определено оперира на ръба на закона. Прекрачвал е границите в множество от делата си. Проблемът е, че досега не са му лепнали нищо незаконно.

— Защо ли това не ме изненадва? — Конър кръстоса крака. — Той е умен и внимателен. Добре, значи откритата незаконна дейност няма да влезе в играта. Ще трябва да се свържа с някого, с когото той е правил бизнес, някой, който смята, че Уокър го е прецакал. Можеш ли да ми намериш имена?

— Повечето от тях са публично достояние, така че, да, мога да ти направя един списък. — Леко колебание. — Виж, Конър, нямам представа защо ти трябва това, но ако е толкова важно за теб, защо не започнеш с баща си? Знам, че не е първият ти избор, когато ти трябват източници, но в този случай той може да се окаже най-лесният. Особено след като времето, както казваш, е от съществено значение и…?

— Баща ми? — прекъсна го Конър. — Защо да го занимавам с това?

— Двамата с Уокър са правили няколко предприемачески сделки. Не знам подробности — било е преди години и, честно, предполагах, че ти знаеш. Сега като си помисля, не знам защо съм предполагал така. Ти си бил много млад, може би още в гимназията. Да видим, имали са съвместна компания за един търговски център в Денбъри и за един административен комплекс в Стамфорд. И двете са били умни инвестиции. Населението в тези райони е нараснало скокообразно. Също и печалбите.

— По дяволите — промърмори Конър. Умът му препускаше, спомняйки си смътното усещане за нещо познато, което изпита, когато Стивън за пръв път спомена името на Уокър. Значи това го гризеше онази нощ. Тогава не се опита да си го обясни — беше концентриран върху това да оправи Стивън и да го прибере у дома, а всичко бе толкова трескаво. Но сега… да, спомни си.

Следващ въпрос: дали това беше съвпадение? Както Марти, Конър не вярваше в съвпадения. Не и в бизнеса. И определено не, когато включваха баща му.

— Конър? — подкани го Том.

— Прав си, наистина си спомням, че инвестираха заедно. — Конър стисна телефона по-здраво, спомняйки си, че сутринта баща им беше повдигнал въпроса — макар и мимоходом — за спора върху общинския договор и за добрата реклама, в която би могъл да се превърне. Още едно съвпадение? Съмнително.

— Направи ми една услуга, Том. — Конър изведнъж се изпълни с желание да доведе нещата до край. — Започни да ми съставяш онзи списък с имена. Междувременно аз ще се свържа с баща ми. Ще ти се обадя утре рано сутринта, за да видя докъде са стигнали нещата.

— Нямаш проблеми.

— Благодаря. Длъжник съм ти.

18:30

Сентръл парк уест

Харисън Стратфорд прекоси апартамента си, хвърли си сакото на един стол и си разхлаби вратовръзката, насочвайки се към бара в дневната. Дяволски дълъг ден. Прекалено дълъг. До четиридесет годишната си възраст той процъфтяваше на такива маратони от срещи. Но на шейсет и една му идваше много. Може би остаряваше — макар да се съмняваше. Никой от онези наперени бизнесменчета, родени след шейсетте, не можеше да се мери с ума му. Нито с амбициите, нито с прозорливостта му. Всъщност повечето от тях бяха толкова ангажирани да направят милион за една нощ, че напълно пропускаха голямата картина, препъваха се в собственото си самолюбие и падаха рязко по нос.

Ето защо неговата империя продължаваше да разцъфтява и милионите му да се умножават.

Той плисна в чашата си малко отлежало уиски и отпи голяма глътка като истински ценител. Бъдещото поколение бе, общо взето, доста жалко. Но такива бяха и техните родители. Именно те отгледаха куп слаби, разглезени пикльовци с нула кураж и нула находчивост.

Той, от друга страна, го направи както трябва.

Напълни си отново чашата и се обърна да прекоси отново апартамента и да седне — и се стресна, когато видя Конър, кацнал на ръба на дивана, втренчил поглед в него.

— Здравей, татко. Сметнах, че вече приключваш. Надявам се да нямаш нищо против, че се самопоканих.

Харисън присви очи, оглеждайки сина си. Тонът на Конър беше равен, изражението му — любезно. Но това не го заблуди. Синът му беше вбесен за нещо.

— Следващия път се обаждай, че си тук — отвърна грубо той. — Освен ако целта ти не е да ми докараш инфаркт, за да ме наследиш по-рано. — Той посочи към бара. — Искаш ли питие?

— Не. — Конър поклати глава. — Искам да поговорим.

— Бях останал с впечатлението, че вече го правихме, цяла сутрин. — Харисън остана прав. Това му даваше предимството, което той възнамеряваше да запази, докато не разбере същността на тази импровизирана среща.

— Това не беше разговор. То беше разпит — коригира го Конър. — И ти направи всичко това. — Той се облегна назад, протегна ръце на дивана и посрещна погледа на баща си упорито, давайки му да разбере, че и седенето може да изкове също толкова власт, колкото и стоенето. — Сега е мой ред.

Харисън се усмихна едва доловимо. Беше дяволски горд с Конър. В толкова много отношения се беше метнал на баща си.

Отпивайки малко от питието си, той опря лакът върху облегалката на коженото кресло.

— Давай.

— Искам да обсъдим Филип Уокър.

— Какво за него?

— Вие двамата работили ли сте някога заедно?

— Щом питаш, аз съм сигурен, че вече знаеш отговора. — Макар и уморен, Харисън усети прилива на адреналин. Щеше да се зарадва на този спаринг мач. Нещо повече, той бе дяволски заинтригуван накъде бие всичко това. — Но ако искаш изясняване, ето го. Да, Уокър и аз бяхме партньори в няколко сделки. Някои от тях бяха преди години, няколко други са по-скорошни. Искаш ли подробности?

— Само ако се отнасят до Стивън. — Конър се наведе леко напред. — Тази сутрин ти повдигна въпроса за дебата по договора за общинските паркинги. Това не бе случаен пример, нали?

— Ти ми кажи. Очевидно това си дошъл да направиш.

— Каква роля играеш в офертата на Уокър за договора? Знаеше ли предварително за нея?

Харисън отпи от бърбъна си.

— Това беше моя идея.

Лицето на Конър се скова.

— Това е ново, по-ниско падение, дори и за теб. Какво правеше, събираше добри отзиви за кампанията на Стивън?

— Бинго!

— Имаш ли представа каква отрепка е Уокър? Колко далеч може да стигне, за да получи каквото иска?

Свиване на рамене.

— Знам, че е израснал на улицата. Борил се е мръснишки, за да си пробие път напред. Ако това ти наричаш отрепка, нека да е така. Аз го наричам амбиция.

Конър се изправи бавно на крака.

— Именно неговата амбиция изцежда живота от брака на Стивън.

— Наистина ли? Как така? Като го подлага на натиск? Добавя едно малко предизвикателство към работата му? — Харисън изсумтя отвратено. — Ако е така, време е. Да бъде кмет на Лийф Брук — какво удобно местенце си намери брат ти. Колкото до неговите избиратели, той върви по вода. Е, ще трябва да спечели и в по-големи и по-трудни състезания за популярност. Трябва да се научи как да се справя с напрежението, да се издигне и да измисли градивни решения, ако иска това място в сената — и всички други бъдещи места. И ако иска Белия дом, ще трябва да се научи не само как да се справя с напрежението, но и да просперира от него.

— С други думи, да стане кучи син като теб — заяви Конър толкова спокойно, сякаш водеха нищо не значещ, учтив разговор.

— Мисля, че това е малко оптимистично, ако засяга брат ти. Бих го сложил на второ място.

Свиреп поглед.

— Ами бракът му? Семейството?

Харисън отново сви рамене.

— Нанси знаеше в какво се въвлича. Вечерта, когато Стивън надяна годежния пръстен на пръста й, аз я дръпнах настрани и й казах точно какво бъдеще трябва да очаква. Тя приветства идеята да излезе под светлината на политическите прожектори. Ако внезапно е променила решението си, това е кофти. Тя каза своето да. Ще стои до тях. Дори да е само заради Брайън.

Конър не можеше да повярва на ушите си.

— Цялата тази работа е като игра на шах за теб. Всяка стъпка е калкулиран ход, всеки човек е пешка, която ти използваш.

— Ако очакваш извинение, няма да го получиш. Отгледах синовете си, за да успеят. И те правят точно това. Я се погледни — бих казал, че съм свършил дяволски добра работа.

Конър пренебрегна хвалебствията.

— Говорейки за пешки, какво ще кажеш за Черил Леджър? Тя също ли беше твоя идея?

Харисън свъси вежди.

— Кой? О, онази противна журналистка. Не, тя се намеси сама. Но малките й намеци и инсинуации добавиха пикантност в местния вестник. — Стегната усмивка. — Макар наистина да се радвам, че бе отклонена от дебата за договора. Последните й забележки, че финансирам брат ти за сената, бяха започнали да ми лазят по нервите.

Конър си пое рязко дъх, а Харисън имаше чувството, че той подбира думите си внимателно. Оставаше да се види дали се надява да постигне шоков ефект или да потвърди, че онова, което е казал, или е премълчал, би защитило Стивън.

— Да се върнем на Уокър — предложи най-накрая Конър. — Как би реагирал, ако ги кажа, че той урежда кражбите на коли от общинските паркинги, които не се поддържат от „Уокър Дивелъпмънт“, за да се представи в по-добра светлина?

Харисън наведе глава с интерес.

— Така ли?

— Така мисля. Нямам доказателства — все още.

— Тогава бих казал, че това е хитра идея, щом е прикрил всичките си следи и не могат да го хванат.

Това привлече вниманието на сина му. В очите на Конър присветна светкавица.

— Наистина нямаш никакви скрупули, нали? Нито един, по дяволите.

— Бизнесът си е бизнес. — Харисън обърна питието си. — Правиш каквото трябва, за да успееш. Аз самият не съм мошеник, но ако бях, щях да направя всичко възможно никой да не разбере. Така че ето ти моя отговор: „Ако намериш доказателство, значи Уокър е задник“. Ако не намериш, той или е невинен, или е адски умен. А ако е последното, аз бих го искал в моя отбор — под бдителния ми поглед, разбира се.

Конър се насочи към вратата.

— Махам се от тук преди да избухна. — Той се обърна и стрелна баща си със строг поглед. — Уповавам се на бога да не ти се наложи да платиш скъпо за това. Но нали знаеш тези остри инстинкти, които съм наследил от теб? Е, те направо крещят точно обратното.

19:05

Лийф Брук

Филип Уокър се завъртя в стола пред бюрото си и надзърна през прозореца на луксозния си офис. Залез в предградията. Изглеждаше много по-красив от тук, отколкото от канавката.

Той се усмихна, мислейки си за факта, че Харисън Стратфорд е в града, чудейки се каква ще бъде реакцията му, когато чуе за събитията, развили се през последните няколко седмици.

Донякъде щеше да бъде впечатлен от изобретателността на Филип, особено след като кучият му син си мислеше, че притежава крайъгълния камък на интелигентността.

От друга страна, част от нещата, които направи, щяха да вбесят ужасно Стратфорд.

А онова, което планираше, то щеше да докара инфаркт на кметското татенце.

19:15

Сентръл парк уест

Конър все още дишаше тежко, когато изкара мерцедеса си от закрития паркинг и се насочи към Лийф Брук. Не беше сигурен какво да очаква, но ако се бе надявал за мъничко състрадание, значи е бил глупак. Баща му беше безсърдечно копеле. Срещата с него само потвърди това. Добре, така да е. Това бе достатъчно лошо. Но реакцията му спрямо действията на Уокър, спрямо факта, че той може да е стопроцентов престъпник? Боже, той направо аплодира инициативата му.

Само от това на Конър му се повдигаше. Но нещо по-важно го тревожеше. Повдигаше някои наистина грозни въпроси за това колко знае баща му. Дали знаеше докъде е стигнал Уокър, за да си осигури договора? Дали Харисън си беше затворил очите пред това или, още по-лошо, беше се съгласил с него? Даде безспорно да се разбере, че иска да стегне Стивън. Дали това бе част от кампанията по стягането? Дали наистина би стигнал толкова далеч, че да позволи на Уокър да пребие сина му и да заплаши внука му?

Конър вече не беше сигурен.

Но ако баща му наистина знаеше за насилствената тактика на Уокър, той знаеше също и какво я е провокирало. Което означаваше, че знае за дарението на Уокър за кампанията и за факта, че той изнудва Стивън.

Както и какви оръжия използва, за да го изнудва.

Това бе най-смущаващата от всички перспективи. Въпреки огромните усилия, които Конър и Стивън положиха, за да държат баща си в неведение, дали той знаеше за хазартната страст на Стивън? Дали бе пазил това свое знание в тайна от тях от момента, когато бе разбрал?

Ако е така, защо? Защо не го пъхна в лицето на Стивън, защо не му нареди да си оправи бакиите заради собственото си бъдеще? В това нямаше смисъл.

Но някой бе подшушнал на Уокър за хазартния проблем на Стивън. Дали този някой е бил Харисън Стратфорд?

Няма начин! Този ред на мисли стигна до безспорна задънена улица. Давайки на Уокър такава информация, той би рискувал да разгроми всичко, за което бе работил. Това щеше да даде на Уокър силата да разбие на парченца политическата кариера на Стивън и да завлече името Стратфорд в калта. Харисън Стратфорд не би позволил това.

Така че бе съмнително той да знае за ахилесовата пета на Стивън. Ако знаеше, би я скрил и би се борил да я елиминира.

Но колко знае?

Конър изскърца със зъби. Искаше му се да изпита баща си, като хвърли в скута му целия двуседмичен сценарий — без проблема с хазарта. Но това бе прекалено голям риск. Ако издумаше и дума за шантажите на Уокър и ако Харисън не знаеше за страстта на Стивън, Конър щеше да отвори кутията на Пандора.

И ръцете му бяха вързани.

Ругаейки на ум, Конър извади мобилния си телефон и го сложи в зарядното. Той изписука, показвайки, че се зарежда. Изключи го докато беше в апартамента. Беше решен да се конфронтира с баща си без някой да го прекъсва.

Още едно писукане, обявяващо, че телефонът е готов. Дисплеят показа, че има едно съобщение в гласовата поща.

Изкара го. Съобщението, оставено преди половин час, беше от Стивън, който го молеше да му се обади веднага в къщи.

Той набра номера и излезе на магистралата. Стивън вдигна на второто позвъняване, а гласът му беше напрегнат.

— Къде беше? — попита.

— На среща. — Конър избягна въпроса. — Връщам се. Частният детектив даде ли ти нещо?

— Да, но преди да стигна до това, когато влязох тук, имаше съобщение от Нанси. Обадила се е преди няколко часа, когато е била сигурна, че съм на работа. Както и да е, казва, че двамата с Брайън са добре. Ухото му се оправяло. Каза, че ако не се приберат скоро, щяла да му позволи да ми се обади.

— Каза ли къде е?

— Не. — Звучно преглъщане. — Но звучеше наистина странно, на ръба. Сякаш искаше да каже нещо повече, но не го направи. Или не можеше. Кой знае, може би си има компания.

— Тогава щеше да изчака и да се обади по-късно — отвърна грубо Конър.

— Добре. Както и да е, поне знам, че са наред и че Брайън се чувства по-добре. — Стивън се окашля дрезгаво. — Ти чу ли се с твоя контакт?

— Да. — Конър предаде на Стивън какво е казал Том за Уокър, че играел на ръба на закона в своите сделки, както и за факта, че не могат да го заковат с нищо конкретно. Не спомена за участието на баща им във всичко това — още не. Не, и докато не преценеше различните възможности, засягащи Харисън и какъв ефект биха имали те върху Стивън.

Точно сега Стивън изглеждаше твърде напрегнат, за да му струпва на главата и това.

— Получих и интересно обаждане от Марти — продължи Конър. — О, по-скоро, ти го получи. Аз го приех, защото ти тъкмо беше тръгнал за срещата си с Хари Шоу. Мислех, че е свързано с охраната на търговския център. Оказа се, че не е. Надявам се да нямаш нищо против намесата ми.

— Едва ли. За Уокър ли беше?

— Хмм. — Конър предаде това парченце от мозайката на брат си.

— Изглежда подозренията ни са били правилни — промърмори Стивън.

— Те вече не са само наши подозрения — предупреди го Конър. — Бъди готов. Марти ще те върти на шиш. Инстинктите му бият тревога. — Конър ускори и мина в лявото платно. — Какво стана с Шоу?

— Направил е някои лични проучвания. Очевидно Уокър се вижда с нова жена, често, и връзката е започната съвсем неочаквано. Достатъчно е млада, за да му бъде дъщеря.

Конър сви рамене.

— И какво? Той е богат. Това възбужда жените на всички възрасти. Защо е привлякло вниманието на Шоу?

— Шоу е станал подозрителен, когато е разбрал коя е тя.

— Коя е?

— Робин Хейли.

Конър свъси вежди.

— Учителката по информатика в училището на Брайън?

— Познаваш ли я?

— Срещали сме се. Тя е приятелка на Джулия. И как така Уокър се е забъркал с нея? И защо сега? Мислиш ли, че е започнал да се вижда с нея, за да получи достъп до училището на Брайън — и до Брайън?

— Същият въпрос зададох и аз. Шоу все още не е стигнал до отговорите. Поиска разрешение от мен. Много му се искаше да разпита Робин. Но аз решавам. — Стивън си пое дълбоко дъх. — Казах му да изчака. Мисля, че има и по-добър начин, не толкова очевиден. Знам, че отношенията ви с Джулия са обтегнати, но мислиш ли, че тя би ти казала нещо?

— Ако може и ако това ще помогне на Брайън, да. — Умът на Конър препускаше лудо. — Веднага ще й се обадя. Но предварително ти казвам, че тя ще задава въпроси. И аз ще и дам отговорите. Вярвам й. И ти ще трябва да й повярваш.

Стивън изпусна уморена въздишка.

— Не мисля, че имаме избор на този етап. Прави каквото трябва. Просто разбери дали има някаква връзка.

— Ще го направя. Щом се прибера, ще те осведомя. След около четиридесет минути.

Конър натисна бутона „край“, стегна се и набра номера на Джулия.

Едно позвъняване. Две. На третото тя вдигна.

— Ало?

— Аз съм.

Тя въздъхна изтощено.

— Конър, не искам да…

— Не затваряй. Джулия, моля те. Нуждая се от помощта ти.

Миг мълчание.

— За Брайън ли е? — попита най-накрая тя.

— Индиректно, да.

— Слушам те.

— Твоята приятелка. Робин Хейли, познаваш ли мъжа, с когото тя се среща?

— Моля?

Конър изскърца със зъби.

— Попитах те дали познаваш…

— Чух въпроса ти. Какво общо има това с Брайън?

— Може би много. Ще ти обясня за минута.

Смехът на Джулия беше глух.

— Съмнявам се. Но да отговоря на въпроса ти, не го познавам. Никога не съм го виждала. Знам, че се среща с някакъв специален мъж през последните няколко седмици. Но не ми е казала нищо повече.

— Значи не знаеш дали той да е идвал в училището — може би да се види с нея или да я откара у тях?

— Никога не съм виждала Робин да разговаря с някой мъж, освен с колегите ни в училището.

— По дяволите! — Конър удари с юмрук по волана. — Няма ли начин да й зададеш някои въпроси, да я накараш да говори за него без да събудиш подозренията й.

— Не виждам защо не. Робин обича да говори за социалния си живот. — Джулия направи пауза, очевидно долавяйки неотложността в изстреляните му набързо въпроси. — Конър, какво има?

— Инстинктите бяха точни — отговори той без да се замисли. — Става нещо сериозно, нещо, което може да нарани Брайън. Засега предпочитам да не ти казвам повече — не защото не ти вярвам, а защото не вярвам на мобилните телефони. Достатъчно е и това, че Стивън е с насочен в главата пистолет. А Брайън попадна под кръстосания огън. Докато човекът, за когото те питам, може би е онзи с пръста на спусъка. Това достатъчно ли е, за да ми помогнеш?

— О, мили боже… — Гласът на Джулия трепереше. — Брайън добре ли е?

— Да. — Поне това можеше да й каже. — Нанси се обадила днес. И двамата са добре.

— Но тя го държи настрани — преглътна Джулия. — Добре, няма да те притискам за подробности. Колкото до Робин, ще я видя в следобедната почивка. Тогава тя няма час и винаги излиза да си чеше езика. Ще разбера всичко, което мога за този мъж. — Премерена пауза. — Мислиш ли, че се среща с Робин, за да се добере до Брайън?

— Не знам. Но Стивън е развалина. Честно, аз също. — Конър долови опасенията в собствения си глас и адски му се прииска Джулия да е до него. Имаше нужда да я прегърне, да успокои нея и себе си.

— Ще ти се обадя веднага щом се освободя от класа си. Или най-късно, когато се прибера у дома.

— Добре. — Конър се втренчи в телефона. — Джулия?

— Да?

— Наистина съм ти благодарен, че правиш това.

— Знам. — Продължителна пауза. — Радвам се, че ми се обади.

Последва тихо прещракване и тя затвори.

24

13 април, 10:45

Стоу, Върмонт

Нанси седеше до дървения кухненски плот и отпиваше от третата си чаша кафе. Беше в ски хижата от полунощ, когато вторник премина в сряда и едва ли бе поспала и пет часа общо. Чувстваше се отчуждена от всичко, сякаш падаше в забавен кадър и нямаше представа къде ще се приземи.

Или може би вече не й пукаше…

Тя чу как в другата стая Брайън сменя каналите на телевизора. Нищо друго не правеше откак пристигнаха тук — само телевизия. Най-напред беше объркан, после разконцентриран, депресиран и напълно апатичен. Срещата с Клиф го разстрои още повече, възбуждайки разбираемия поток от въпроси за това, къде е Стивън и защо не той, а някой друг носи лекарството.

Нанси нямаше никакви отговори. Но каза на Клиф да стои настрани.

Клиф не спори. Част от него вероятно бе облекчена. Той я обичаше, силно, но Стивън бе най-добрият му приятел. Цялата тази ситуация сигурно го разкъсваше на две. След това той й се обажда два пъти, за да се увери, че двамата с Брайън са добре, добавяйки колко се тревожи Стивън.

В някои отношения би било много по-лесно, ако тя беше влюбена в Клиф. Той беше солиден, стабилен, освободен от емоционално натоварване. И я обичаше с всепоглъщаща сила. Тя бе центърът на неговия свят, а не скъпоценно бижу.

Но тя не обичаше Клиф. Обичаше Стивън. Дори сега, когато изложи на риск живота си и живота на сина им. Вероятно трябваше да си прегледа главата заради тези чувства. Важното бе, че тя познава Стивън — истинския Стивън — по начин, по който дори той самия себе си не познаваше. Той беше толкова повече, отколкото смяташе, че е, толкова повече, отколкото Харисън Стратфорд го бе обучил да вярва. Той беше добър човек, грижовен, състрадателен човек, човек с благородни убеждения — убеждения, които трансформираше в реалност. Той бе човек, който променя нещата, който вдъхновява хората само с присъствието си, дори когато настояваше — пред нея и пред себе си — че това е само една политическа фасада. Той бе мъжът, в когото тя се влюби още на първата им среща, по време на онзи първи разговор, в онзи първи миг, когато я дари с харизматичната си усмивка. И, да, той бе баща на Брайън — чудесен, любящ баща, когото Брайън обожаваше.

Не й беше лесно да стане член на семейство Стратфорд. Справянето с демоните на Стивън бе още по-трудно. Но тя го обича и той я обичаше. Не по обикновения и абсолютен начин, по който Клиф я обичаше, но пък и Стивън не беше обикновен мъж. И бракът не беше звезден романс. Беше упорита работа, обвързаност за цял живот.

И тя се посвети на това със страст, която бе подлагана на изпитания от време на време от сили, които бяха огъвали, но никога не бяха пречупвали връзката между нея и Стивън.

Тя полагаше неимоверни усилия, за да бъде всичко, от което той се нуждаеше, молейки се това да бъде достатъчно, за да му даде сила да преодолее неувереността си, да запълни психологическите си празнини.

Може би дойде времето да признае, че се е провалила. Или може би просто бе дяволски уморена от тази постоянна борба…

И къде се намират те? Накъде да тръгнат от тук нататък?

Сълзи изпълниха очите на Нанси и се плъзнаха надолу по бузите й.

Слаб шум откъм входната врата привлече вниманието й и тя се завъртя на кухненското столче, за да види какво става.

Останалото се случи за миг.

Един мъж в черни дрехи и скиорска маска скочи към нея, дръпна я от столчето и натисна главата й назад. Тя отвори уста да изкрещи, но той я запуши с парцал и покри носа й. Тя се съпротивляваше, вдишвайки миризмата на лекарство, въпреки опитите си да я избегне. В мозъка й като паяци пропълзяха черните влакна на замайването, отслабиха съпротивата й и прогониха съзнанието й.

Реалността се изплъзваше светкавично, докато не остана нищо, освен мрак и ужасяващ страх.

Брайън. Той беше дошъл за Брайън.

14:45

Джулия буквално изскачаше от кожата си.

Естествено, днес имаше пожарна тревога, което прецака цялата й следобедна програма. Редовните почивки бяха отменени, а вместо това децата получиха право да си поиграят на открито преди да пристигнат автобусите.

В минутата, в която класът й се пръсна по съответните си места за игра, Джулия започна да се оглежда за някоя възпитателка, на която да остави децата, за да може да открие Робин.

Но се оказа, че това не е нужно. Робин я намери.

— Хей, ти — поздрави я тя и изтича при нея. — Не съм те виждала цял ден.

— Знам. — Джулия си наложи да запази спокойствие. — Пожарното упражнение прецака цялата ми програма.

— Тревожех се за теб. Може и да отричаш, но си изпати с Конър Стратфорд. И от вечерта, когато излиза с него, си като пребита. Изглеждаш ужасно — и това не е само защото се тревожиш за Брайън. Какво направи Конър, за да те шокира толкова?

Джулия преглътна. Това бе последното, за което искаше да разговаря, отчасти, защото точно сега бе дяволски объркана, и отчасти, защото имаше да изпълнява мисия — за същия човек, за когото питаше Робин.

— Права си, Роб. Страшно съм объркана. Чувствата ми към Конър са много силни и много разнородни. Трябва да осмисля всичко това преди да говоря за него. Но след като го направя, ти ще бъдеш първата, при която ще отида, става ли?

Робин кимна с разбиращ блясък в очите.

— Добре.

Време бе да стигнат до най-важната тема.

— А ти как си? — Джулия се опита да я предразположи. — Пак ли си в обичайното си енергично уикендно настроение?

Разсеяно свиване на рамене.

— Не точно.

Джулия сбърчи чело.

— Няма ли да се виждаш с твоя мистериозен мъж?

— Да, но мисля да сложа край на това. Цялата връзка започва да ми се струва малко странна.

— Странна? — Джулия наостри антената си. — Какво имаш предвид? Мислех, че този тип е шампион.

— И аз мислех така в началото. Той е по-възрастен, много секси и преуспял и буквално ми замая главата. Но започвам да изпитвам все по-ясното чувство, че цялата тази работа е измама, че той ме използва за собствените си цели. Да бъдеш използвана е достатъчно лошо. Но аз имам усещането, че целите му не са нещо, в което искам да участвам.

Джулия я побиха тръпки.

— Как така?

— Както казах, той е преуспял. Притежава предприемаческа компания, голяма. Е, преди няколко вечери заговори, че искат да ме наеме, за да му напиша специален софтуер. Стори ми се странно. Първо, никога не съм му споменавала, че се занимавам с това.

— Попита ли го откъде знае?

— Аха. Твърди, че чул за моите способности от свой колега. Предполагам, че е възможно. Но, Джулия, компанията му си има цял отдел за информационни технологии. Защо ще му потрябвам аз да му пиша програми?

— Ти си компютърен гений, Робин. Може би никой от персонала му не е на твоето ниво.

— Или може би не иска да разберат какво си е наумил.

— Какво имаш предвид?

Робин прехапа устна.

— Може и да съм далеч от истината. Но продължавам да чета за договора за общинските паркинги, към който той се стреми, същия, за който дебатират кметът Стратфорд и градският съвет.

— Това очевидно е горещ проблем — съгласи се Джулия, а умът й препускаше, докато си спомняше статиите, които бе прочела. Вече се опитваше да събере парченцата от мозайката. — Има спорове по въпроса дали този договор трябва да бъде възложен на частна компания. — Критичен поглед. — Ти се срещаш с Филип Уокър?

— Точно така. И може би между офертата му за договора и желанието му да ме наеме няма никаква връзка. Но ако няма, добре, програмата, която иска да напиша, ми прилича на нещо, което може да се използва за автоматизиране на доходите от паркингите. Ако спечели договора, разбира се. Градският съвет е разделен. Но Филип е решителен. Много иска този договор. А той не е човек, който приема не за отговор.

Стомахът на Джулия се присви. Значи това е то. Уокър притиска кмета. И какъвто да е натискът, той включва заплаха към Брайън.

— Когато говори за договора, повдига ли темата за кмета? — попита тя, опитвайки се да звучи нормално.

— Постоянно. О, прави го много фино. Първо повдига темата за Брайън, тъй като знае, че му преподавам. Пита ме как се справя, как играе бейзбол тази година — такива неща. Винаги набляга на това, колко се гордее кметът Стратфорд със своя син. После плавно преминава към това колко близки били с кмета, колко проекти разработвали заедно. А това води до непоколебимостта му за договора за общинските паркинги. Превърнало се е в шаблон.

На Джулия й прилоша.

— Какво още каза за Брайън?

— За Брайън? — Робин изглеждаше изненадана. — Нищо особено. Само какво сладко дете е, колко страхотно било да го имам в класа си, колко му било трудно да седи мирен, когато предпочитал да играе топка навън. Веднъж попита колко често имал междучасия и какво обичат да прави на игрището. Честно, мисля, че просто се преструва на заинтересован от Брайън, защото знае, че обичам децата и иска да ме очарова. Така няма да забележа кога прескача на темата за договора.

Интересът на Уокър към Брайън означаваше нещо напълно различно за Джулия, а изводите бяха такива, че тя трудно би могла да ги понесе.

— Ти спомена, че е много по-възрастен от теб — провери подробностите тя, опитвайки се да говори спокойно. — Не мисля, че съм го виждала наоколо. Идвал ли е в училище?

— Не. Познаваш ме добре. Не каня гаджетата си в училище. Взема ме от къщи. И, да, по-възрастен е, предполагам, че е към петдесет и пет. Знам, че звучи странно, но той е от онези мъже, които изглеждат страхотно на тази възраст. В невероятна форма е, притежава един груб сексапил, а освен това е богат и чаровен. Може би прекалено чаровен. Мисля, че е много хитър. И аз хлътнах, до ушите. Ако съм права за мотивите му, значи наистина ме е изиграл. И то още от самото начало. Не искам да се замесвам в подобна непочтеност. Направо настръхвам.

Робин се обърна към приятелката си и се намръщи.

— Джулия? Пребледняла си като платно. Разстроих ли те?

— Какво? — Джулия трябваше да се овладее — Всъщност, да. Искам веднага да престанеш да се виждаш с този тип. Ще те вкара в някоя беля.

Усмивка.

— Добре, мамо.

— Говоря ти сериозно, Роб. — Джулия трябваше да се увери, че наистина ще държи приятелката си настрани от Филип Уокър. Той очевидно беше отрепка, а може би и нещо много по-лошо. — Ти си чудесен човек. Заслужаваш много повече от някакъв идиот, който да те използва.

— Права си. — Усмивката на Робин стана по-нежна. — Благодаря за загрижеността. Ще скъсам с него още довечера, по телефона. Така ще избегна навлизането в многословни обяснения. Не искам да заподозре нещо. Просто ще използвам извинението с разликата във възрастта. Това трябва да е достатъчно.

Тя стисна сърдечно ръката на Джулия.

— Хайде и двете да си оправим живота. Аз ще си намеря някой прекрасен нов мъж, а ти ще оправиш нещата с Конър Стратфорд. Ти си влюбена в него, мила. Изписано е на лицето ти. И тъй като ти си жена само за един мъж, предполагам, че си го хванала. Действай бързо.

15:55

Хващането на Конър бе точно това, което Джулия имаше предвид, когато следобед нахлу в апартамента си, макар че причините й да го направи, поне за момента, бяха далеч от романтичните намеци на Робин.

Тя затръшна вратата на апартамента и грабна телефона. Пръстите й трепереха докато набираше номера на Конър.

— Конър Стратфорд.

— Здрасти — отговори тя. — Не съм на мобилния, защото ти каза, че не се чувстваш спокоен, когато обсъждаш деликатни подробности по мобилен телефон. Но се обаждам на твоя. Не знаех къде си. А не исках да губя време да те търся.

— Аз съм в офиса на Стивън. Ти вкъщи ли си?

— Да.

— Затвори и аз ще те набера.

Джулия грабна телефона преди да завърши първото позвъняване.

— Конър?

— Да, аз съм.

— Беше прав. Филип Уокър се е насочил към Робин с определена цел. И мисля, че не е само една. Тя се е досетила за едната, но другата… — Гласът на Джулия пресекна.

— Мила, успокой се. Говори ми. Какво каза Робин?

Поемайки си дълбоко дъх, Джулия предаде целия разговор на Конър.

— Боже — промърмори Конър.

— Значи Робин се отнася с подозрение към бизнес етиката на Уокър. Знае, че той я използва, в което аз съм сигурна. Но останалото… Конър, той е говорил твърде много за Брайън. Защо ще иска да знае какво прави той през междучасието и в колко часа е то? Мислиш ли, че е искал да го нарани? Робин каза, че никога не е идвал в училище, но това не означава, че не се е появил без тя да разбере. Би ли могъл… — Думите на Джулия увиснаха във въздуха, когато я порази един внезапен спомен. — Бейзболната шапка на Брайън — въздъхна тя. — Нали ти каза, че е изчезнала през следобедната почивка? Той никога не би изгубил тази шапка. Тя означава всичко за него.

— Уокър я е взел — отговори Конър без заобикалки. — После я изпратил на Нанси със заплашителна бележка. Ето защо тя взела Брайън и заминала. — Той забърза, тъй като Джулия се опита да го прекъсне. — Без повече въпроси, не сега. Просто знай, че Брайън е с майка си. Тя ще го пази. Сега трябва да затварям. Трябва да предам информацията ти на Стивън.

— Добре — прие тихо тя.

Пауза.

— Джулия, помогна ми повече отколкото осъзнаваш. Нямам думи да ти благодаря. Ще ти се обадя по-късно.

Чак след като затвориха Джулия си спомни, че по-късно ще излиза с Грег.

18:40

Дървената табела с надпис „Уокър Дивелъпмънт“ бе подпряна на едно дърво пред строежа. За разлика от другите проекти в Лийф Брук, които „Уокър Дивелъпмънт“ строеше в момента, този беше замразен. Стоманените греди лежаха неизползвани, бетонните основи бяха напълнени до половината. Строителите не бяха идвали две седмици, тъй като забавянето на архитекта бе отложило доставянето на обновените планове в строителния отдел. Без планове нямаше разрешение. В резултат от това строежът беше спрян.

И строителната площадка беше опустяла. Ето защо я избра той. Това бе съвършеното скривалище и то поради много причини.

Паркира зад фургона и излезе от колата си. Отиде до дясната седалка и изправи Брайън Стратфорд в седнало положение. Момчето все още беше малко замаяно, въпреки че действието на хлороформа, който му даде, вече преминаваше. За по-сигурно той надяна скиорската си маска преди да изнесе Брайън от колата. По-късно това нямаше да има значение, но точно сега предпочиташе да остане анонимен.

Нямаше търпение всичко това да свърши. Искаше да разтовари сина на Стивън Стратфорд, да задейства нещата и да си прибере наградата.

Той грабна Брайън и тръгна бързо към фургона. Влезе в тъмното, разхвърляно помещение точно когато Брайън вдигна глава и се огледа. В началото изглеждаше насълзен и объркан. После споменът се върна и очите му се опулиха от страх. Започна да се съпротивлява и да вика. Нападателят му не обърна внимание на протестите му и го пусна на стола.

— Не си прави труда да виеш — промърмори той, дръпна китките на Брайън зад гърба му, после върза глезените и китките. — Никой няма да те чуе. Но за по-сигурно… — Той извади от джоба си носна кърпа и я напъха в устата на Брайън. — Ето. От това трябва да станеш мил и послушен.

Той клекна, взирайки се през маската в ужасеното лице на Брайън.

— Ще останеш тук няколко дни. Така че — спокойно. Ще се връщам да те наглеждам. Ако си добро момче, ще ти нося храна и вода. А ако татко ти е добро момче, ще се прибереш у дома в понеделник. Разбра ли?

В очите на Брайън блеснаха сълзи, но той кимна.

— Добре. До утре. — Излезе от фургона и отпраши с колата.

19:20

Полицейско управление в Лийф Брук

Мартин Харт облегна бедро в бюрото си. Скръсти ръце на гърдите си и се намръщи към Конър и Стивън.

— Хайде да преминем към неотложния проблем и да оставим подробностите за търговския център за по-късно — заяви категорично той. — Филип Уокър. Сега дори съм още по-неспокоен за него, отколкото вчера, когато говорих с Конър.

Стивън се наведе напред в стола си.

— Защо? Откри ли още нещо за него?

— Имаш предвид нещо конкретно? — Марти направи още по-силна гримаса. — Не, но идеята за съвпадение ми се струва все по-невероятна с всяка изминала минута. Вземете това. Направих по-подробно разследване на автомобилните кражби, станали в Лийф Брук. Разширих търсенето си и покрих последните две години. И познайте какво?

Той остави въпроса си да увисне във въздуха за момент, преди да си отговори сам.

— Оказва се, че е имало доста кражби от частни паркинги. Инцидентите са ставали през дълъг период от време — ето защо не са разтревожили моя отдел. Но тези престъпления имат нещо общо с последните кражби, онези в общинските паркинги. Никоя от тях не е станала на паркинг, поддържан от „Уокър Дивелъпмънт“. Поправка: те не са били поддържани от „Уокър Дивелъпмънт“ по време на кражбите. След това, сега, това вече е друга история. Внезапно всички малки компании, които са притежавали паркингите, се разбързват адски да предадат охраната си на „Уокър Дивелъпмънт“. Сякаш са се нуждаели от убеждаване и Уокър им го е осигурил много удобно.

— Още едно доказателство, че този тип е мошеник — промърмори Стивън, прокарвайки ръка през косата си.

Марти сбърчи вежди.

— Не изглеждате изненадан, кмете Стратфорд. И сега, защо е така? Дали и вие не опитвате да се справите с подобно извиване на ръцете точно в момента? Защото ми хрумна, че именно поради това бе открадната колата на съветник Кирсън. Стана точно по времето, когато гласът на Кирсън можеше да обърне везните в полза на Филип Уокър. Е, кажете ми, това ли е начинът на Уокър да спечели градския съвет и да получи договора за общинските паркинги? И силно ли ви насърчава да му помогнете за това?

Стивън срещна погледа на Марти директно, без следа от уклончивост.

— Да. Проблемът е, че нямам солидни доказателства, само няколко неясни разговора и някои грозни действия и в действителност не мога да го закова. Плюс това тук са заложени много повече неща от парите и договорите, неща, в които все още не мога да те посветя. Отдавна сме приятели, Марти. Моля те да проявиш разбиране. И, разбира се, моля те за съдействие. При всички положения, продължавай да разследваш Уокър. Но го прави дискретно. В минутата, когато намериш нещо за този тип, ще се хванем за него. Имаш думата ми.

Марти бе ченге от дълги години и прекрасно разбра какво точно му казва Стивън. Той присви гневно очи.

— Той заплашва ли те…

— Както казах, нямам доказателства. Но възнамерявам да ги намеря.

Конър слушаше разговора им със смесица от изненада и гордост. Не бе очаквал Стивън да е толкова откровен. Но може би трябваше да го очаква, въз основа на последните им разговори. Стивън обичаше семейството си. Искаше да преобърне живота си, да се върне към принципите си. За това трябваше адски много кураж, особено след като трябва да сложи собствения си врат на дръвника.

Е, ако Стивън се стягаше за битка, той нямаше да бъде сам в нея.

— Само ни дай малко време, Марти — обади се Конър, заставайки зад гърба на брат си. — Няма да оставим непреобърнат камък. Стивън работи по въпроса. Аз работя. Работя и с някои мои лични бизнес контакти. Те са в постоянна връзка с мен. Проверяваме всеки, с когото Уокър е правил бизнес през последното десетилетие. Ще се върнем и по-назад ако е необходимо. Ако има нещо за този тип, ние ще го намерим.

— Грег все още нищо ли не е открил? — попита Марти.

— Не — отговори Стивън. — Но той е натоварен с друга работа и няма представа колко важно е това. Така че не мога да го обвинявам.

Марти се окашля.

— Уокър ще бъде ли на откриването утре? Той е голям инвеститор в строителството на този търговски център.

— Сигурен съм, че ще бъде.

Сковано кимване.

— Значи и аз ще дойда. Нищо друго не може да всее страх в престъпните сърца така, както личното докосване до шефа на полицията. За всеки случай, ако на Уокър отново му се прище да отправя някакви заплахи.

Стивън разбра.

— Благодаря, Марти. Оценявам това.

— Няма проблеми. — Той се усмихна едва-едва. — Добрата новина е, че паркингът на търговския център трябва да е сигурен. След като Уокър има такава голяма инвестиция там, съмнявам се, че трябва да се тревожим — утре няма да има кражби в това дванадесет етажно чудовище.

21:05

Тази вечеря определено бе грешка.

Джулия се размърда в стола си и отпи глътка вино, надявайки се това да успокои нервите й. Засега не успяваше. И разговорът не помагаше, въпреки че Грег опита всичко, за да я успокои. Вината не беше негова. Дори чувствата й към Конър не пречеха на вечерята й и не караха пържолата да тежи като олово в стомаха и. Тя се тревожеше за Брайън.

Мили боже, тук ставаше дума за нещо повече от семейно напрежение или раздори. Имаше и физическа опасност. Или поне заплаха за нещо такова. Добре че Нанси измъкна Брайън навреме.

Но все пак въпросите продължаваха да тормозят мозъка й.

Защо Стивън Стратфорд не се обади в полицията? Защо той и Конър прикриваха заплахата на Уокър и провеждаха разследването си сами? Какво пропускаше тя, какво ги спираше да подгонят Уокър открито? Липса на доказателства? Полицията можеше да им помогне да ги намерят. Отрицателна политическа реклама? Градът само би приветствал кмета Стратфорд заради това, че е изобличил един престъпник. Какво тогава?

— Земята към Джулия. — Грег се облегна на масата и почука по чашата й. — Телепатичен контакт ли правиш с това нещо?

Тя се усмихна печатно.

— Съжалявам. Всъщност ми се иска да можех да пия повече. Ако можех да се натряскам, сигурно щях да забравя каква ужасна седмица изкарах. Проблемът е, че съм с кола. Така че напиването отпада.

Грег се разсмя.

— Толкова ли е зле, а? — Той отпи от виното си. — С училището ли е свързано?

— Долу-горе — извъртя тя. — Там стана като цирк откак Брайън отиде с майка си в Калифорния. Джак ме кара да тичам до офиса на кмета с домашни работи. Пресата се е струпала пред вратата ми. Сигурно не съм свикнала с политическата сцена като теб.

Въздишка на отвращение.

— Може би са около нея много повече отколкото при теб, но никога не се свиква. Особено когато стане дума за медиите. Те са като пиявици. — Веждите на Грег се присвиха критично. — Като стана дума за Брайън, как са нещата при теб и Конър Стратфорд — продължават ли все още?

Джулия усети как бузите й пламват. Не че въпросът беше нечестен — в крайна сметка, именно заради връзката си с Конър тя прекрати нещата с Грег. Просто и се стори странно да обсъжда такъв личен въпрос с човек, който със сигурност изпитва чувства към нея.

— Твърде лично? — досети се Грег, оставяйки я да се откачи.

— Отчасти. А и не съм напълно сигурна как да ти отговоря. Не бих казала, че нещата продължават. Бих казала, че ферментират.

Грег присви устни заради думата, която тя избра.

— В хубаво вино или в кисела туршия?

— А, ето това е въпросът — отвърна тя, стремейки се да бъде по-откровена, но й беше неудобно. — Връзката ми с Конър е един голям парадокс. Както казах, аз не съм на политическата сцена. Не си падам и по парите. Е, името Стратфорд е синоним и на двете. Така че се чувствам като Дороти Гейл от Канзас[1]. Аз съм в Смарагдовия град[2], но не съм сигурна дали искам да остана там.

— У дома си е най-добре, а? — съчувства й нежно Грег.

— Нещо такова, да. — Джулия огледа лицето му. Той не изглеждаше разтревожен от думите й. Но изглеждаше напрегнат и уморен. — Надявам се, че не съм те разстроила.

— Не си. Аз цяла вечер те товаря с моите проблеми. А ти си добър слушател. Дори след като обещах, че няма да говорим за работа. — Грег разтърка очи. — Съжалявам. Не исках да бъда груб. Не се дължи на компанията ти, повярвай ми. Просто съм като пребит. Кметът цяла седмица е зает със срещи, секретарката ми е болна, а аз трябва да прегледам още една камара цифри преди да приключа с този бюджет.

— Все още ли планираш да ходиш на работа утре?

— Да. — Грег се прозина. — Ще бъде тихо и спокойно. Всички отиват на откриването на търговския център, така че няма да има кой да ми пречи. Ще започна рано. Трябва да свърша до края на деня.

Джулия си взе чантичката.

— Защо не се прибираме? — предложи тя и си извади портмонето. — Почти десет часа е. И двамата сме изтощени. Хапнахме чудесно и си поговорихме приятно. Сега е време за един добър сън, особено за теб.

Грег я стрелна с печален поглед.

— Нямаш нищо против?

— Ни най-малко. — И наистина, Джулия нямаше търпение да се прибере. Толкова й се искаше да се свърже с Конър, да види какво още има да й каже той. — Аз черпя, както обещах — заяви категорично тя, отклонявайки предложението на Грег да плати. — Ти ме спаси от студена пица и скучни телевизионни повторения.

— Това звучи толкова зле, колкото подготвянето на моят бюджет — отвърна сухо Грег. Стана и се протегна. — Хайде. Паркирал съм точно до теб. Поне мога да те изпратя до колата ти.

Те прекосиха паркинга, спряха щом стигнаха до колите си, паркирани под ярка реклама. Аудито на Грег бе вляво от бръмбара на Джулия и той заобиколи към шофьорската си врата, изчаквайки я да се промъкне между двете коли и да отключи вратата си.

— Благодаря за вечерята — извика той, когато тя пъхна ключа в ключалката.

— Няма проблеми — отвърна Джулия и му се усмихна.

Без да иска, когато се обърна назад, погледът й се спря за миг в купето на колата му.

Изненадана, тя се завъртя отново, втренчена в яркочервения предмет на дясната седалка.

— Какво става? — попита Грег, виждайки потресеното изражение на лицето й.

— Онова заешко краче — отговори тя и посочи с пръст.

Свъсил вежди, Грег отключи колата, пресегна се и извади парченцето козина.

— Това?

— Да. — Тя го взе и го огледа внимателно. — Това е мое.

— Майтапиш се!

— Не. Дадох го на Конър в деня, когато Брайън напусна града. Нещо като талисман. Беше мое. Исках да е у Брайън.

— Странно. — Грег погледна заешкото краче, очевидно смутен. — Единственото, за което мога да се сетя, е, че Конър не е имал възможност да го даде на Брайън преди двамата с майка си да тръгнат към летището. Сигурно е планирал да му го изпрати. Вероятно е попаднало сред всички други неща, които Селесте събираше за Брайън. Бедната жена беше като побъркана. Тъй като секретарката ми е болна, тя сега я замества и тича насам-натам като пиле без глава. Да видим, само вчера ходи два пъти до колата ми да вземе някои папки. Всъщност Клиф Хендерсън също слиза долу. Трябваше да вземе някакъв материал, който донесох във връзка с проучването, което правим за кмета. — Печална усмивка. — Е, както виждаш, колата ми е като Централна гара. Някой трябва да е изпуснал талисмана ти като е минавал.

— О… — Джулия кимна все още стиснала заешкото краче. Не знаеше защо, но по някаква причина то я караше да се почувства по-близо до Брайън.

— Виж какво — обеща й Грег. — Утре ще го оставя на бюрото на кмета, с бележка. Ще може да го изпрати в понеделник.

— Това е добре. — Джулия му го върна, изпитвайки странно безпокойство, въпреки че нямаше представа защо. Обяснението бе напълно смислено. Нямаше как Грег да знае, че Брайън не е в Калифорния. Той, като всички останали, вярваше, че Брайън е при леля си и при нейното семейство. Не можеше да знае, че благополучието на Брайън е застрашено. И не можеше да знае колко потисната се чувстваше тя, знаейки, че заешкото краче не е у Брайън.

— Джулия? — настоя той. — Съжалявам за объркването.

— Всичко е наред. Вината не е твоя. — Тя разтри слепоочията си. — Просто съм преуморена. Най-добре е да се прибирам и да си лягам. Лека нощ.

— Лека нощ. — Той изчака докато тя запали двигателя преди да се качи в колата си.

После, със замислено изражение, я наблюдава как заминава.

22:15

Клиф беше изтощен.

Втренчи се в негативите, които бе взел от колата на Грег предишния ден, чудейки се как нещата се объркаха до там, че той падна толкова ниско и направи всичко това.

Кого заблуждава? Знаеше отговора. Причината и оправданието бяха едни и същи: любовта му към Нанси.

В продължение на тринайсет години той седя в трета глуха, наблюдавайки как Нанси гради живота си с друг мъж — и то най-добрия му приятел — наблюдава ги как се женят, как тя отглежда детето на Стивън. Стоеше до нея като приятел и довереник, помагаше й през най-мъчителните емоционални препятствия на Стивън, без да изрече лоша дума за приятеля си, въпреки че адски негодуваше заради потайната му слабост и заради това, че тази слабост засяга пряко Нанси.

Но фактът бе, че Стивън не я заслужава. Независимо от преструвките си, че не е така, Клиф винаги тайно се надяваше някой ден Нанси да прогледне и да се откъсне от този брак.

Миналата сряда, за пръв път, той осъзна, че това няма да стане — никога.

Разкритието му се стовари като тежък товар на главата, когато отиде до Стоу, занесе лекарството на Брайън и, тъй като Нанси бе на ръба, той очакваше тя да се обърне към него, не като към приятел, а като към своето бъдеще.

Вместо това тя се разплака за Стивън, признавайки, че след часове ровене в душата си се е изправила пред неизбежното и трябва да бъде честна с него. Тя никога нямало да престане да обича съпруга си, независимо от това колко по-лесно би й било ако успее да се откъсне от него. Нещо повече, за да спести ненужната болка на Клиф, тя реши, че единствената честна постъпка от нейна страна е да се отдръпне от Клиф — или, според Клиф, да не го допуска до себе си.

Каза му, че той вече не трябва да се качва в скиорската хижа докато тя е там. И не само заради него самия, но и заради Брайън. Изглежда Брайън бил шокиран от факта, че Клиф, а не Стивън, му носи лекарството и ги наблюдаваше. Приемаше това, сякаш Клиф влизаше в ролята на бащата, а той искаше Стивън, баща му му липсваше.

Основното? Тя трябваше да се замисли на първо място за сина си. И Клиф трябваше да стои настрани.

Ето ти го принципът на реалността.

Цялата нощ в сряда той размишлява за това. После вчера, на срещата с Харисън. Клиф наблюдаваше Стивън. Човекът бе толкова погълнат от собствения си ад, че дори не забелязваше съществуването на другите.

Ето кога взе решението.

Фокусът на Стивън щеше да се промени. Той щеше да види и ада на някой друг, точно така.

А в този процес неговият ад щеше да стане още по-непоносим.

22:25

Джулия видя блещукащата червена светлина на телефонния си секретар още в минутата щом влезе. Тя изтича и натисна бутона.

— Едно съобщение — обяви машината.

— Джулия? Надявах се да те хвана преди да отидеш на семинара си. — Беше Конър, много разтревожен. — Това е единствената възможност да ти звънна тази вечер. Ние със Стивън имаме среща с шефа на полицията за допълнителната охрана на откриването утре — освен всичко останало. При тези обстоятелства не можем да бъдем много внимателни. — Той направи пауза, сякаш имаше да каже много, но не искаше да рискува да го казва на машината. — Ще поговорим — продължи той. — Скоро. Утре почти през целия ден ще бъда на олелията в търговския център — заради Стивън. Ако имам обхват на мобилния си там, ще ти звънна. Иначе ще ти се обадя веднага щом се освободя. Трябва да те видя веднага. Имаме да решаваме сериозни проблеми.

Щракване, последвано от съобщение на машината: „петък, осемнадесет и тридесет и пет“.

По-малко от пет минути след като тя излезе, за да се срещне с Грег. За малко бе пропуснала обаждането на Конър.

Отпускайки се на дивана, Джулия облегна глава на дръжката. Все още се тормозеше от предишното си безпокойство, което сега се удвои от силната болка, предизвикана от обаждането на Конър. Искаше да си поговори с него още сега. И не само защото искаше да разбере какви са тези сериозни проблеми, а защото все още нямаше настроение, точно както след обаждането му предишната вечер. Може би ако й дадеше малко повече подробности, опасенията й щяха да стихнат.

А може би не.

[1] Дороти Гейл — героиня на американския писател Л. Франк Баум от романа му Магьосникът от Оз. — Б.пр. ↑

[2] Смарагдовия град — приказен град в центъра на Страната на Оз от гореспоменатия роман. — Б.пр. ↑

25

14 април, 7:35

Стоу, Върмонт

Главата на Нанси се отпусна докато тя полагаше усилия да се свести, да дойде в съзнание. Обаче съзнанието бе някъде далеч, пропълзяваше в главата й на малки частици, само за да се изплъзне също толкова бързо. През това време денят премина в нощ, а нощта някак си се трансформира в ден.

Колко е часът? — учуди се замаяно тя, продължавайки да се бори с ефекта от упойката.

Спомни си. Опитай се да си спомниш.

Беше вързана за стола. Ръцете й бяха стегнати здраво зад нея, а мускулите й бяха изтръпнали от седенето в това положение. Краката й също бяха вързани с дебело въже за стола. Устата й беше запушена, парчето плат бе завързано зад главата й, а платът се забиваше в устата й.

Защо беше толкова слаба и дори не можеше да се опита да се освободи?

Малък проблясък. Човекът със скиорската маска, онзи, който я нападна, той й даде нещо. Спомни си как я разтърси, за да я събуди достатъчно и да й нареди да пие. Онова, което изпи, комбинирано с другото, което вдиша, когато той я сграбчи, беше силно.

Боже… Брайън…

За кой ли път се опита да извика името му, но гласът й излезе изпод кърпата в дрезгаво грачене. Но все пак звукът се чуваше достатъчно. Брайън щеше да й отговори ако беше там — и ако можеше. Може би и той беше вързан в другата стая и устата му беше запушена.

Обаче майчинските й инстинкти й казваха нещо друго. Брайън не беше в скиорската хижа. Онзи, който я дрогира, бе отвлякъл сина й.

С пристъп на страх и адреналин тя започна да се бори с въжетата си, желаейки отчаяно да се освободи. Трябваше да се махне от тук. Да извика помощ. Да намери Брайън.

Но въжетата не помръдваха.

Нанси захленчи и се строполи върху облегалката на стола. Очите й се напълниха със сълзи, които се стекоха надолу по бузите й.

Къде беше Брайън? Какво му бяха направили? Той очевидно бе ужасен. Дали беше и наранен? Дали се бяха свързали със Стивън, за да им даде каквото искаха срещу безопасното завръщане на сина му?

Те. Онзи кучи син Уокър и онези, които работеха за него. Онези мръсни копелета бяха взели детето й.

Опиатът отново действаше, повличайки я в забвение. Тялото й бе дяволски слабо, за да се пребори с това. Клепачите й клюмнаха, а главата й увисна напред.

За миг през съзнанието и премина образът на мъжа със скиорската маска. Всичко стана толкова бързо. Тя едва имаше време да погледне, преди той да я сграбчи.

Но в този кратък миг…

Очите му. Тя познаваше тези очи.

Беше ги виждала много пъти преди.

8:30

Брайън чу хрущене на гуми по чакъла, последвано от затръшване на автомобилна врата. Човекът с маската идваше.

Цялото му тяло се напрегна и започна да се тресе.

Знаеше, че трябва да бъде смел, да не се държи като мекотело, но не можеше да спре. Беше уплашен. Фургонът бе тъмен и злокобен. През нощта стана още по-тъмен и по-злокобен и той чуваше странни шумове отвън. Каза си, че са просто животни, но му се струваха чудовища. Или извънземни.

С радост би ги приел, каквито и да бяха, стига да се отърве от онзи човек.

Стъпките пляскаха през калта и приближаваха фургона.

Брайън се втренчи във вратата, а очите му се разшириха от ужас.

Дали мъжът идваше да му донесе храна или да го нарани? И първо, защо го отвлече? Защо завърза майка му? И не само я завърза, а й приготви питие с нещо, което я приспа.

Въжетата го стягаха много. Цялата му ръка беше изтръпнала, сякаш в нея се бяха наболи песъчинки. С краката му нещата бяха същите. А устата го болеше от носната кърпа, част от която той успя да изплюе.

Усети как в очите му се събират сълзи. Родителите му му липсваха. Искаше да се прибере у дома.

Вратата на фургона се отвори. Човекът със скиорската маска влезе.

— Хей, Брайън. — Той приближи и клекна до стола със сериозен поглед в очите си, които се виждаха през прорезите на маската. — Това ще стане бързо. Трябва да ходя някъде. Така че бъди добро дете и не се съпротивлявай. — Той бръкна в джоба си и Брайън замръзна, очаквайки да извади пистолет. В тази част жертвите обикновено ги очистваха. Точно както в новата му компютърна игра.

Той се стегна в очакване на куршума. Вместо това човекът извади бутилка пепси и пакет снакс.

— Време е за закуска. — Той посегна към кърпата. — Не викай. Само яж, пий и стой спокойно. Нали?

Брайън кимна. Беше много жаден, много гладен и много уплашен, за да не се подчини.

Просто последва мълчаливо инструкциите.

Гласът на мъжа бе нисък и малко дрезгав, сякаш се опитваше да го преправи. Но Брайън все пак го разпозна. Беше го чувал и преди, много пъти.

Знаеше на кого е този глас.

10:15

Джулия не можа да мигне.

Цяла нощ се хвърля и обръща, разтревожена от неуловимото усещане, че нещо не е съвсем наред.

На втората чаша кафе тя разбра какво.

Времето. Просто не можеше да е вярно.

Тя даде заешкото краче на Конър в осем и трийсет във вторник сутринта. Той определено бе трогнат от жеста. Като Джулия, той знаеше, че то ще повдигне много духа на Брайън. Докато вечеря с него десет часа по-късно, той беше видял Брайън. Изрично го подчерта. Всъщност продължи и разказа колко зле се чувствал заради това, че Брайън изглеждал толкова съсипан, че имал ушна инфекция, че бил на антибиотик.

Е, защо не му е дал заешкото краче? Защо ще го задържи цял ден, макар да не е знаел, че Брайън заминава, когато това със сигурност би накарало племенника му да се усмихне?

Не би го направил.

И още нещо я тормозеше. Нещо, което Грег каза. Снощи тя не се замисли много. Беше твърде разстроена заради това, че Брайън не е получил талисмана й. Но сега, след като си спомни целия им разговор с Грег, тя бе като поразена. Той спомена, че Клиф Хендерсън трябвало да вземе нещо от колата, нещо, свързано с разследването, което провеждали за кмета.

Можеше ли това нещо да включва Филип Уокър? Той със сигурност бе най-спешният проблем за разследване в програмата на кмета. Дали Грег бе информиран за по-поверителни детайли, отколкото можеше да обсъжда с нея? В това имаше смисъл. Той беше градски управител и работеше с кмета Стратфорд от години. А Клиф Хендерсън беше адвокат на кмета. Защо Стивън Стратфорд да не потърси помощта им?

Джулия блъсна чашата си настрани. Трябваше да направи нещо. Конър беше на откриването на търговския център. Не можеше да говори с него до довечера. Не можеше да остави нещата така до тогава. Беше твърде развълнувана.

Грег от друга страна, беше в офиса си и работеше. Вероятно върху бюджета, макар че тя започваше да се чуди дали наистина не прави разследването за кмета.

Имаше само един начин да разбере.

Трябваше да си измисли правдоподобно извинение и да се отбие в офиса на кмета. Така, ако грешеше и Грег бе заровен в цифрите на бюджета, напълно безразличен към онова, което ставаше с Брайън, тя можеше да се измъкне грациозно и никой нямаше да пострада. Но ако беше права, тогава може би можеха да помислят заедно и да изровят нещо конкретно за Уокър, докато кметът произнасяше изисканата си политическа реч на откриването. А сега извинението.

Тя отиде до папката си, извади няколко теста по четене и по писане, принадлежащи на децата, които отсъстваха при оценяването. Да видим — тестът на Дженифър по математика, тестът на Ранди по четене. Ето, правописният тест на Брайън от понеделник. Беше получил 97. Приятна изненада, която да поднесе на баща му. Добро извинение, ако се нуждаеше от него.

Тя си грабна чантичката и излезе от апартамента.

10:45

Сградата на общината

Джулия положи адски усилия да влезе в сградата. Не само че беше заключена, но бе охранявана от пазач, който я въртя на шиш, сякаш бе някаква терористка. Дори правописният тест, който донесе като свое алиби, не бе достатъчен, за да я пуснат горе.

Но тук й помогна късметът.

Пазачът се канеше да звънне на Грег в офиса му и да се увери, че той очаква мис Талбот, когато входната врата се отвори и Селесте се изстреля навън.

— Мис Талбот, здравейте. — Тя спря на място с изненадано изражение. — Какво правите тук?

Джулия се изпълни с облекчение. Не искаше Грег да разбере, че идва. Предварителното предупреждение щеше да му даде време да скрие всички поверителни материали, върху които работеше, и да извади бюджета, имитирайки нормална сцена при влизането й. Така щеше да го свари неподготвен.

— Здравей, Селесте. — Със сънен поглед Джулия размаха правописния тест на Брайън във въздуха. — Исках да оставя това върху бюрото на кмета, за да може той да го изпрати на Брайън. Грег ми спомена, че в понеделник ще му изпращат колет. И тъй като кметът Стратфорд е зает цял ден в търговския център, реших да го оставя тук. Нямах представа, че е толкова трудно да се влезе. — Тя вдигна и другата си ръка и разклати торбата с поничките. — А пък Грег ми спомена, че ще работи цял ден. Помислих да се отбия и да му каза здрасти, да му донеса чаша кафе и понички, за да му е по-лесно да работи в събота.

Селесте се усмихна.

— Сигурна съм, че той ще оцени това. — Тя се обърна към пазача и кимна. — Всичко е наред, Джо. Мис Талбот може да се качи.

— Добре. — Джо кимна в извинение на Джулия. — Съжалявам, мис Талбот, просто си върша работата. — Той се почеса по главата, навеждайки я към Селесте. — Боже, какъв натоварен ден — коментира. — Вие, мистър Матюс, мистър Хендерсън, а сега и мис Талбот. В събота обикновено е наистина спокойно. Аз си мислех, че днес ще е още по-спокойно, тъй като всички отиват на откриването. Май че съм сгрешил.

— Не напълно — увери го Селесте. — Аз веднага заминавам към търговския център. — Тя махна за довиждане на Джулия.

— Селесте, един бърз въпрос — подхвърли Джулия.

— Разбира се.

— За колета, който събирате за Брайън, кметът или Конър Стратфорд дадоха ли ти едно червено заешко краче?

Селесте сви озадачено рамене и отговори:

— Направо ме объркахте. Аз не събирам никакъв колет за Брайън. Кметът се грижи сам за всичко това. Колкото до заешкото краче, не съм го виждала. Това не означава, че не е там. — Тя се усмихна. — Значи подарък от вас?

Джулия кимна, осмисляйки информацията.

— Добре тогава, все пак благодаря. Приятно прекарване на откриването.

Тя изчака пазачът да отвори вратата и да я пусне да мине. После прекоси фоайето и стигна до асансьора. Значи Грег не е бил прав, когато каза, че Селесте приготвя колета за Брайън. Или е сгрешил, или е излъгал. Ако е сгрешил, значи кметът го държи в неведение за всичко, което става. Но ако бе излъгал, това даваше по-голяма достоверност на предчувствието й. Особено след като Клиф Хендерсън е идвал тук тази сутрин. Ако той и Грег си сътрудничеха, работеха отделно върху положението на кмета, какъв по-подходящ момент от днес, когато офисът бе спокоен, а целият град се беше струпал на откриването?

Беше време да престане да спекулира. Беше време да разбере как стоят нещата.

Джулия взе асансьора до етажа на администрацията и тръгна към офиса на Грег, който се намираше зад завоя, до кметския.

Вратата на кметския офис беше затворена. Но се отвори, когато тя преминаваше, и Клиф Хендерсън излезе от там, стиснал зъби, докато разглеждаше някакви листи и фотографии. Беше толкова погълнат от мислите си, че едва не се блъсна в нея.

— О, извинете. — Той премигна, очевидно изненадан, че я вижда. Скри дясната си ръка зад гърба си, но не и преди Джулия да види логото на „Уокър Дивелъпмънт“ върху листите, които стискаше, и снимката върху тях.

Беше снимка на Брайън, застанал на питчърска позиция.

— Мис Талбот, нали? — попита той, изчаквайки кимването й. — Ако търсите Стивън или Конър, и двамата са на откриването.

— И аз така предположих — отговори Джулия. Напъваше си мозъка да се сети защо снимката на Брайън бе залепена върху служебен лист на Уокър и защо този лист се намира у Клиф Хендерсън. И също така, какви бяха другите снимки? — Всъщност минавам да видя Грег. Донесох му чаша кафе. Тук при вас ли е той или в своя офис?

Свиване на рамене.

— Предполагам, че е в офиса си. Не съм го виждал през последния половин час.

— Добре. Ще отида там. — Джулия наведе глава. — Вие излизате ли?

Кратка пауза.

— Скоро. Имам да прегледам някои юридически документи за кмета. После ще се присъединя към тях на откриването. Но да не ви задържам. Занесете кафето на Грег докато е горещо.

Той определено си умираше да се отърве от нея. Стомахът на Джулия се стегна.

Клиф Хендерсън не се държеше като адвокат, занимаващ се с някакъв поверителен въпрос. Държеше се като престъпник, опитващ се да прикрие вината си.

Продължавайки да крие ревностно снимките, Клиф си погледна часовника и Джулия видя как по челото му избива пот.

— Простете, мис Талбот. Не искам да бъда груб. Но трябва да си привърша работата.

— Няма проблеми. — Тя се усмихна насила. — Довиждане. — Обърна се и продължи по коридора, като нарочно пристъпваше бавно и спокойно, в случай че Клиф Хендерсън я наблюдава.

И той действително я наблюдаваше. Изправен пред вратата на Стивън, той се бе втренчил в нея, усмихвайки се мрачно.

Джулия стигна до офиса на Грег, молейки се да изкопчи нещо от него, каквото и да е, стига да й помогнеше. С всяка изминала минута се чувстваше все по-напрегната.

Вратата беше леко открехната и Джулия тъкмо се канеше да почука, когато чу гласа на Грег, който говореше по телефона.

— Според моите бележки мистър Уокър ще напусне страната по обед в понеделник — казваше той.

Стресната. Джулия се наведе по-наблизо. Открехна вратата още малко и погледна предпазливо вътре. Грег седеше с гръб към нея, така че тя събра кураж и се промъкна през отворената врата, за да чува по-добре.

— Тъкмо се уверявах, че летателният план до Швейцария е попълнен и че самолетът на компанията ще бъде зареден с гориво и готов за полет. — Грег направи пауза и кимна. — Аха. Знам, че е набързо. Нямам представа за какво е това пътуване. Измисли нещо ако трябва. Един пътник и голям кожен куфар. Никакъв багаж. Знам, но ти трябва да останеш незабележим, Джери. Аха. Плати каквото и да струва. Хиляда не са проблем. Ще получиш парите в понеделник. Да, така казаха. Тайни банки и голям шоколад — идеалното място за богатите да изчезнат завинаги. Вече ти казах, без планове за връщане. — Смях. — Отлично. Благодаря.

Той затвори и се обърна преди Джулия да успее да се скрие и да осмисли онова, което бе чула току-що.

— Джулия… — Той бе изненадан и съвсем не бе доволен, а очите му се присвиха и се вторачиха в лицето й. — Какво правиш тук?

— Д-дойдох да те видя. — Тя отчаяно се опитваше да не заеква. — Донесох ти поничка и кафе. — Тя пристъпи вътре и остави торбата на най-близката маса. Не можеше да погледне Грег в очите, не и докато не разбереше защо провежда разговори от името на Уокър. И, нещо по-важно, защо в тези разговори се намекваше, че Уокър напуска страната — завинаги.

Какво става, за бога? Трябваше да се овладее.

— Всъщност истинската причина, поради която съм тук, е, че искам да сложа ето това при онова заешко краче, което си оставил за Брайън върху бюрото на кмета. — Тя размаха правописния тест за стотен път през този ден. — Отличен 97. Определено си струва да се сложи в колета му.

— Нямах възможност да оставя заешкото краче върху бюрото на кмета Стратфорд. — Погледът на Грег беше непоколебим. — Но ще го направя. В случай че се съмняваш.

— Разбира се, че не. Знам, че ще се погрижиш за това преди да се прибереш. — Джулия отстъпи към прага, стремейки се да се държи възможно най-нормално. — Не съм очаквала това да ти е първото нещо на ума. Затрупан си с работа. Честно, и аз съм претоварена. Имам куп задачи и няколко урочни плана. Обещах си, че само ще намина, ще си оставя нещата и ще потеглям. Така че тръгвам. Приятна закуска. Ще ти се обадя другата седмица.

Тя махна с ръка, изскочи обратно в коридора и тръгна право към асансьора.

Грег я последва в коридора. Той забеляза, че тя не се отби в офиса на кмета, за да остави теста на Брайън.

12:10

Търговски център в Лийф Брук

Двадесет етажният паркинг бе претъпкан като консерва със сардини.

Джулия караше и караше по едно дълго, спираловидно възвишение докато най-накрая видя малко местенце за паркиране на единадесетия етаж. Бръмбарът й едва успя да се намести в него.

Тя изгаси двигателя и си пое дълбоко дъх, за да си успокои нервите.

Трябваше да открие Конър.

По целия път тя размишляваше объркано за онова, което видя и чу, преглеждайки мислено фактите — отново и отново. И отново, и отново инстинктът й подсказваше, че нещо не е наред.

Снимката на Брайън, залепена към писмо от Уокър. Планове на Уокър да напусне страната, удобно и завинаги.

Когато подреди парченцата от мозайката, те образуваха една доста отвратителна картина.

Сигурно грешеше. Трябваше да има някакво логично обяснение за всичко това.

Нуждаеше се от уверения. И то от семейство Стратфорд.

Тя изскочи от колата, изтича и хвана асансьора надолу точно когато вратите се затваряха. Слезе до основното ниво на търговския център.

Там я посрещна страхотна глъчка.

Повечето хора бяха дошли или да пазаруват, или да се порадват на забавленията и изложбите в деня на откриването, които общината осигуряваше. Жонгльори, художници на моментални портрети, мимове и популярни диджеи — това бяха само някои от основните атракции. В самия център на комплекса бе монтирано огромно виенско колело, а радостните му светлини и карнавалната музика привличаха както децата, така и възрастните.

Джулия си проби път натам, оглеждайки се навсякъде да зърне кмета Стратфорд.

Видя само море от хора.

Губеше ценно време. Почти усещаше как й се изплъзва. В сцената, която се развиваше около нея — трескавата оживеност, смехът, шумът — имаше нещо сюрреалистично.

Къде е кметът?

Нямаше да се откаже докато не го намереше.

Отне й цяла вечност, но накрая, почти четиридесет и пет минути по-късно, тя зърна няколко журналисти, струпани край източния ъгъл на центъра. Начело на групата бе Черил Леджър, блокирала нарочно пътя на конкурентите си. А това можеше да означава само едно: кметът бе някъде наблизо. Онзи лешояд Черил Леджър несъмнено бе първа на опашката за интервюто на деня.

Джулия се пъхна напред. Разбира се, ето го Стивън Стратфорд, на сто крачки от нея. Можеше и да е на сто мили, така или иначе не можеше да се добере до него. Виждаше го, да, но сега той беше недостижим.

До кмета Джулия забеляза Харисън Стратфорд и една величествена жена, която сигурно бе съпругата му. От другата страна на кмета успя да зърне темето на Конър. Тя присви ръце върху устата си, изкрещя името му, но все едно беше на стадиона на Янките и се опитваше да чуе нещо през врявата, последвала успешен гол.

Тя бе притисната от тълпата, буквално забита в земята.

Кметът и антуражът му тръгнаха.

Пресата ги последва, като рояк пчели, запазвайки стената между нея и семейство Стратфорд.

Беше безсмислено.

Джулия погледна встрани и отчаяно прокара ръка през косите си.

Наоколо имаше куп полицаи. Можеше да спре всеки от тях, да му каже, че има спешен случай и че трябва да се види с кмета. Но това веднага би подпалило същия онзи скандал, който Стивън и Конър отчаяно се опитваха да избягнат. Не можеше да им причини това, особено след като нямаше твърдо доказателство, че Брайън е в опасност.

Вече минаваше един и половина. Конър обеща да й се обади в минутата, когато се измъкне от тук, да я види веднага. Уокър щеше да отлети за Швейцария чак в понеделник. Което означаваше, че ако някакъв грозен план бе пуснат в ход, Джулия имаше цял уикенд да го предотврати. Засега Брайън бе в безопасност. Той беше при майка си. Нанси Стратфорд би уведомила съпруга си ако някой се опиташе да нарани сина им.

Успокой се, предупреди се Джулия. Не преигравай. Най-добре бе да се върне в апартамента си, да си седи там и да чака обаждането на Конър.

А после щяха да стигнат до дъното на всичко това, ако се наложеше щяха да хванат за вратовете Грег, Клиф и Уокър и да ги разпитват докато си кажат всичко.

Тя си проби път с лакти до стълбата, изкачи се възможно най-бързо до единадесетия етаж и излезе. Паркингът все още бе претъпкан с коли и нито една от тях не бе излязла откакто бе пристигнала. Очевидно всички щяха да останат и да наблюдават празненствата през целия ден.

Тя се насочи към колата си и бръкна да извади ключовете си. Съзнанието й бе дълбоко смутено и тя погледна към правописния тест, който все още стискаше в ръка — привидната й причина да се види с кмета.

Свиренето на гуми изостри вниманието й. Тя вдигна глава и се завъртя.

Всичко стана за част от секундата. Сребристият мерцедес зави зад ъгъла и се насочи към нея с ужасяваща скорост и цел.

Тя беше права. Ставаше нещо ужасно.

И вече никога нямаше да успее да го спре.

Колата я удари, макар че тя отскочи встрани и усети удара, видя как бетонът се надига към нея. Болезнени иглички се забиха в ръката й, преминаха през главата й.

Брайън, помисли си замаяно тя, а болката отминаваше и тя изпадаше в безсъзнание. Кой ще спаси Брайън?

14:35

Конър започна да нервничи. Шест пъти този ден се опита да влезе в обхват на мобилния си телефон. Но нито веднъж сигналът не беше достатъчно силен, за да се свърже с Джулия.

По дяволите…

Трябваше да говори с нея. Да се свърже. Да сподели страховете си с нея и да разчита на подкрепата й. Да й покаже онова доверие, за което тя бе убедена, че не притежава.

Искаше да направи планове за довечера — и за всички следващи вечери.

Той изключи мобилния си телефон в отчаяние, когато Мартин Харт приближи тихо до него.

— Конър? Трябва да видя теб и кмета веднага. Престори се, че е проверка на охраната и се отдели от родителите си и от пресата.

Конър не пропусна настойчивостта в тона на Марти. Той погледна към шефа на полицията.

— Добре.

Наведе се небрежно напред и промърмори нещо на Стивън.

Стивън вдигна глава, но остана спокоен. Извини се тактично, обяснявайки, че трябва да направи рутинна проверка на охраната с шефа на полицията. После се отдалечи от тълпата и приближи до Конър и Марти.

— Преди двайсет минути е станало произшествие на общинския паркинг — обяви тихо Марти. — Шофьорът е избягал. Жертвата е прегазена, когато е приближавала към паркираната си кола.

— Мили боже. Тя добре ли е? — попита Стивън.

— Не знам. Беше в безсъзнание, когато линейката тръгна с нея. Слушайте, има нещо повече. Държеше в себе си лист хартия. Върху него бе написано името на Брайън.

Стивън се вкамени.

— Какво имаш предвид, как така името на Брайън?

— Беше негово. Правописен тест или нещо такова. Беше опръскан с кръвта на жертвата, но определено се виждаше името на Брайън, написано с детски почерк. Моите хора го взеха като доказателство.

Конър пребледня като платно.

— Правописен тест? — повтори той. — Идентифицирахте ли тази жена?

— Според шофьорската книжка се казва Джулия Талбот. На двайсет и седем, слаба, червеникавокестенява коса…

— В коя болница я откараха? — попита Конър и сграбчи ръката на Марти.

Шефът на полицията присви очи.

— Значи я познаваш.

— Да. Кажи ми къде е тя.

— „Лийф Брук мемориал“. Конър, чакай. — Той вдигна ръка да го задържи.

— Марти, пусни го да върви — прошепна Стивън. — Аз ще отговоря на останалите ти въпроси.

— Да, ще го направиш — по-късно, когато ще можем да поговорим насаме. Но въпросът не е в това. Конър, колата, която удари мис Талбот, беше твоята.

26

18:25

Лийф Брук мемориал

Конър казваше нещо, но гласът му беше далечен. Джулия не можеше да разбере думите му. Пулсирането в главата й бе прекалено шумно.

Тя се размърда леко, опитвайки се да го чуе по-добре. Премигна от пронизващата болка в ръката и хълбока.

Къде съм и защо ме боли толкова много?

— Лежи неподвижно — казваше Конър. — Не опитвай да се мърдаш. Само отвори очи и ме погледни. Моля те, Джулия.

Звучеше ужасно.

Тя отвори очи, изчаквайки лицето му да спре да плава из стаята и да дойде на фокус. Той изглеждаше още по-зле.

— Конър? — Гласът й бе едва доловимо скимтене.

Силно облекчение разведри чертите й.

— Слава богу… — Той се наведе и докосна нежно устните й със своите. — Да, аз съм. Ти си добре. Сега всичко ще бъде наред.

— Аз съм в болница — отбеляза тя, разпознавайки миризмата на лекарства. Чувстваше се неориентирана, а биенето в главата й бе като преграда между нея и разума.

— Аха. — Конър взе лявата й ръка и нежно сплете пръстите й със своите. — Боли ли?

Тя опита да поклати глава, после размисли.

— Не. Трябва ли?

— Не тази ръка. Но другата може и да боли.

Тя погледна надолу, изненадана да види, че дясната й ръка е увита в бинтове.

— Счупена ли е?

— Не мисля. Честно, не си спомням. Не можех да се фокусирам върху нищо друго, освен върху събуждането ти. След това, останалото ще се излекува. — Той вдигна дланта й към устата си и се слиса като видя, че ръцете му треперят. — Адски ме изплаши — смъмри я грубо той. — Цял ден чакам да ти кажа, че те обичам, но се боях, че няма да имам тази възможност.

Джулия се учуди дали го е чула добре.

— Какво каза?

Той преглътна с мъка, а когато проговори, гласът му бе изпълнен с неподправена емоция.

— Казах, че те обичам. Ще продължа да го казвам, сега и през следващите сто години, ако ми позволиш. Нуждая се да чуя, че ти чувстваш същото, но това ще почака, докато съм дяволски сигурен, че главата ти е достатъчно бистра, за да разбереш какво точно казваш. — Трогателна пауза. — Не само че те обичам, но и ти вярвам. Планирах да го докажа довечера, като ти споделя всичко. Но ти определено попречи на плановете ми. Само че аз мога да се адаптирам. Ще постоянствам, ако лекарят каже, че мога.

Още една пауза, този път по-дълга и едно мускулче трепна върху брадичката на Конър.

— Боже, толкова бях уплашен. Тъкмо те открих. Мисълта, че мога да те загубя… — Той прекъсна, изправи се на крака и тръгна към вратата.

— Трябва да съобщя на лекаря, че си будна — обяви лаконично, правейки сковани жестове. — Луис Тилерман — ще го харесаш. Той е стар семеен приятел и страхотен невролог. За щастие работи в „Лийф Брук мемориал“, както и в „Колумбия презвитериан“. Веднага го открихме тук. Той ще поддържа състоянието ти стабилно докато стигнем до дъното на всичко. Даде ми изрични инструкции да го намеря в минутата щом отвориш очи. Искам да те прегледа. Веднага се връщам.

— Конър? — спря го Джулия със слаб, но ясен глас.

Той се обърна.

— Ти бърбориш врели-некипели — отбеляза тя, тъй като не разбра много заради пулсирането в черепа си. Освен декларацията, че я обича — това го разбра. — Никога не съм те чувала да бъбриш така.

— Защото никога не съм го правил. Виж в какво ме превърна.

Очите й се навлажниха.

— И аз те обичам — прошепна тя. — Чакането до по-късно няма да промени това. Но ще повторя това тогава и през следващите сто години, ако ми позволиш.

Той се върна, обви я с ръце и покри устата й със своята за една кратка, пламенна целувка.

— После ще правим планове — завинаги. — Той стана и пръстите му погалиха бузата й. — А сега ми позволи да доведа Луис.

Вратата се затвори зад него, а Джулия се отпусна обратно във възглавниците, усещайки нещо като нежен вътрешен проблясък.

Който бе засенчен от безпокойството, което не можеше да конкретизира, и от физическата болка, която сякаш обви цялото й тяло. Особено главата.

Тя посегна към нея и се изненада, усещайки бинта около челото си. Какво бе станало с нея?

Две минути по-късно Конър се върна заедно с едър мъж в бяла манта. Беше към четиридесетте, с приятни черти и властно излъчване.

— Добро утро, Джулия — поздрави я той, спокойно и утешително. — Казвам се доктор Тилерман. Малко ни разтревожихте. Как се чувствате?

Тя се намръщи.

— Боли ме навсякъде. Особено главата и десния хълбок. И умът ми е малко объркан. — Тя спря, събирайки сили. — Не помня защо съм тук. Знам също, че трябва да направя нещо — но не си спомням какво.

— Ще си спомните. Не се насилвайте. Ударът е бил много лош. Дайте да погледна.

Удар? Какъв удар? — искаше да попита Джулия. Защо не можеше да мисли, да пробие стената в съзнанието си?

Доктор Тилерман направи няколко рутинни прегледа, провери очите й, рефлексите, говора и познавателните й реакции.

Джулия послушно отговори на въпросите му, казвайки името си, датата на раждане и училището, в което преподава.

— Добре — похвали я той. — Имате ли гадене?

— Не. Боли ме главата.

— Знам. Ще ви дам нещо за болка. Ще наредя още няколко неврологични теста, за по-сигурно. Не очаквам усложнения. Резултатите от компютърната томография дойдоха преди минута. Всичко изглежда добре — няма кървене, няма фрактури. Но все пак бяхте дълго в безсъзнание. Така че искам да ви наглеждам, за по-сигурно.

— Какво ми е?

— Имате мозъчно сътресение — обясни той. — Това е причината за болката и объркването. Имате и много лоша рана на челото, но ние я зашихме. Колкото до останалото, имате няколко разкъсвания на десния хълбок и на ръката, няколко натъртени ребра и няколко доста внушителни разреза на дясната ръка. Добрата новина е, че няма вътрешни наранявания и сега, след като ви прегледах, съм напълно уверен, че няма трайни мозъчни увреждания. Ще се оправите, което е божи дар, като се има предвид колко жесток е бил ударът.

— Ударът. — Джулия преглътна. — Къде съм паднала?

Доктор Тилерман погледна към Конър.

— Не си паднала, скъпа — отговори Конър, поглеждайки я сериозно. — Удари те кола. На паркинга в търговския център. Не си ли спомняш?

Проблясък.

— Мерцедесът. Приличаше на твоя.

— Моят беше. — Конър се обърна към лекаря. — Луис, ако си приключил с прегледа, бих искал да поговоря с Джулия насаме.

— Добре — съгласи се доктор Тилерман. — Но, Конър, не я изморявай. Искам да си почине. Колкото по-бързо се отпусне, толкова по-бързо ще оздравее.

— Имаш думата ми. Междувременно, не забравяй, нито дума за състоянието на Джулия пред никого — не, и докато не разберем кой е направил това.

— Разбрано. — Лекарят потупа наранената ръка на Джулия. — Ще поръчам обезболяващо. А вие си почивайте.

— Добре — едва успя да отговори Джулия. И не заради болката. Защото си спомняше. Докато доктор Тилерман и Конър разговаряха, парченцата от мозайката започнаха да намират местата си и да се оформят като чудовищни лица.

Когато вратата се затвори зад лекаря, Джулия се надигна, седна в леглото и изстена от болката в черепа.

— Шшт. — Конър я хвана за раменете и я облегна нежно назад. — По-спокойно с тази глава. Беше голямо изпитание. — Той я изчака, докато се настани и измъченият вид изчезне от лицето й. — Спомените се връщат, нали?

— Да. — Джулия се задъха. — Карах от общината направо към търговския център. Опитах да се добера до теб. Но тълпата не ми позволи. Реших да се прибера и да чакам. Колата се появи изневиделица.

— Видя ли кой я кара?

— Не. Стана толкова бързо. — Тя сбърчи чело. — Това е бил твоят мерцедес?

Кимване.

— Откраднат от паркинга. Поне десет души са го видели да отпрашва и са дали точно описание на полицията. Една двойка е видяла как те удря. Записали са част от номера. Моят е бил. Сигурен съм, че няма да го видим никога вече. Ще бъде разглобен, частите ще бъдат продадени, а светът ще си мисли, че това е било инцидент.

— Ние знаем по-добре.

Конър стисна зъби.

— Да, така е. Но Уокър е хитро копеле. Разбрал е, че няма да си наоколо и да посочиш виновника. Колкото до колата ми, това е бил идеалният избор. Скъп кабриолет, собственост на брата на кмета, който няма да я погледне цял ден. Идеална цел за един професионалист. И няма да имаме никакво доказателства. — Той свъси вежди. — Ти защо си ходила в общината?

— Да получа информация. — Джулия го сграбчи за ръкава. — Конър, онзи ден ти даде ли заешкото краче на Брайън?

— Да. — Конър изглеждаше озадачен. — Защо?

— Сигурен ли си? Сложи го в ръката му?

— Разбира се, че съм сигурен. Дадох му го веднага щом го видях. Когато му казах от кого е и какво означава за теб, той направо грейна. Това бе единствената усмивка, която получих от него.

Очите на Джулия се напълниха със сълзи.

— Ето от какво се страхувах. Брайън е в беда.

— Каква беда?

Джулия го стисна по-силно.

— Ще ти кажа всичко. Но първо трябва да се обадиш на Нанси Стратфорд. Увери се, че Брайън е добре, че все още не се е случило нищо, че има друго обяснение за това, че заешкото краче не е при него сега. Моля те — изстена тя, когато Конър не мръдна към телефона.

— Не мога — отговори тихо той. — Не знам къде е тя. Стивън също не знае.

Джулия замръзна.

— Тогава откъде знаеш, че са добре?

— Нанси се обади и Стивън каза така.

— Кога?

— В четвъртък.

— И от тогава никой не е говорил с тях? — попита настойчиво Джулия.

— Доколкото знам, не.

Тя се изправи в леглото.

— Трябва да ги открием. — От устните й се откъсна болезнено стенание.

— Джулия. — Конър спря мъките й. — Слушай ме. Усложнявайки сътресението си, няма да помогнеш на Брайън. Сега си легни и ми кажи какво е станало — спокойно и без да правиш резки движения.

Тя кимна и затвори очи, докато най-силната болка утихна.

— Добре. — Пое си дъх няколко пъти, после отново отвори очи.

— По-добре ли си?

Още едно плахо кимване.

— Боя се, че Уокър планира да отвлече Брайън. Моля се да не го е направил вече. — Тя махна с ръка и прекрати опита на Конър да я прекъсне. — Не го прави сам. Онзи, който му помага, е причината за малко да бъда убита. Той знае, че съм надушила нещо. Трябва да е информирал Уокър, който пък е пратил главореза си да ме прегази.

— Обясни.

Бавно, почивайки по няколко секунди между изреченията, Джулия разказа на Конър за това как е забелязала заешкото краче в колата на Грег, за обяснението му как може да е попаднало там и за телефонния разговор, който бе чула, засягащ заминаването на Уокър за Швейцария с голям кожен куфар и без планове за връщане.

— Значи Грег Матюс работи за Уокър — промърмори недоверчиво Конър.

— Освен ако брат ти не е подушил плановете на Уокър и не е помолил Грег да ги провери, преструвайки се, че го прави по инструкции на Уокър.

— Не. — Конър поклати глава. — Стивън няма представа, че Уокър заминава за Швейцария. Мисли, че все още е обсебен от идеята да получи договора за общинските паркинги.

— Тогава да, Грег определено е замесен. Но има и друг потенциален играч.

— Кой?

— Клиф Хендерсън.

— Какво!

Усещайки силното недоверие в тона на Конър, Джулия премигна.

— Знам, че е близък на семейството ви — отбеляза тя, чувствайки се като мръсница. — Може да съм далеч от истината. Надявам се да е така. — Тя продължи, обяснявайки как се е сблъскала с Клиф и какво е държал той — и го е скрил. — Дори Грег да е излъгал за Клиф и за заешкото краче, аз знам какво видях днес в офиса. Клиф беше нервен и напрегнат. Изглеждаше адски виновен. И определено криеше онази снимка, залепена към писмото на Уокър. Какво би правил с това нещо, за което се моля да не е бележка за откуп?

Конър се намръщи.

— Защо Уокър ще използва служебен лист от компанията си, за да напише бележка за откуп? Това не звучи логично. Все едно да представи писмено признание.

— Това си помислих и аз. — Разговорът започна да я изморява. Речта й се забави, а черепът я болеше така, сякаш някой се опитва да го разцепи на две. — Добре, не е било бележка за откуп. Може да са били някакви инструкции. Не знам. Ако е била още една заплаха към брат ти, като бейзболната шапка… — Тя навлажни устните си, събирайки сили да продължи. — Ако е така и Уокър току-що го е изпратил, защо Клиф не е изтичал веднага до търговския център, за да го предаде на Стивън? Освен ако няма да крие нещо… — Джулия стисна очи, когато острата болка се заби като копие в главата й.

— Джулия? — Конър я хвана за ръката. — Скъпа, това е твърде много за теб. Ще привършим разговора по-късно.

Джулия се канеше да отговори, когато доктор Тилерман се върна с обезболяващото. Той й помогна да се обърне настрани и бавно постави инжекцията.

— Това ще започне да действа почти веднага — обясни той и я обърна отново по гръб. — Значително ще облекчи болката ви.

— Благодаря ви — отговори тя с изнурена усмивка.

— Ще ви наглеждам през нощта — информира я доктор Тилерман. — А и Конър е уредил частна медицинска сестра. Тя трябва да пристигне всеки момент. Никой друг, освен нас двамата няма да се занимава със случая ви — или да прекрачва този праг. С изключение на Конър, когото определено не мога да изхвърля. — В очите му присветна радост и бързо изчезна, когато видя стегнатите от болка черти на Джулия.

— Претоварваш я. — Той се обърна категорично към Конър. — Разбирам, че времето е от съществено значение. Но тя трябва да почива. Нищо повече засега.

Конър кимна с тревожно сбръчкано чело.

— Аз съм добре — успя да го увери Джулия.

— Току-що прогоних полицията — допълни Луис. — Казах им, че състоянието на Джулия все още не се е променило. Те предположиха, че още не е дошла в съзнание. Не ги коригирах. Казах, че ще се обадя на Мартин Харт, когато е готова за разпит.

— Благодаря, Луис. Ние със Стивън ще се оправим директно с Марти. Но по-късно.

— Добре. Междувременно, никакви разговори повече. Джулия, легни си и остави лекарството да подейства. Почивай. Конър може да остане ако пази тишина. — Многозначителен поглед към Конър. — Ще бъда наблизо докато сестрата пристигне. После тя ще се настани пред вратата, за да ви наглежда и да прогонва посетителите. След няколко часа ще ви сменим бинтовете и системите. Ако междувременно се нуждаете от нещо, Конър ще дойде и ще ме доведе.

— Оценявам това. — Джулия легна с благодарност. Чувстваше се така, сякаш бе бягала на маратон.

Не проговори докато доктор Тилерман не излезе от стаята.

— Конър — промълви тогава тя. — Ами ако Брайън…

— Престани. — Конър притисна пръст до устните й. — Брайън не може да е в непосредствена опасност. Нанси не се е обаждала, а Стивън не е получил съобщение за откуп. Преди половин час се свързах с него, за да го уведомя за състоянието ти. Така че каквото и да планира Уокър, той все още не го е изпълнил.

— Слава богу — промърмори Джулия.

— Ти се наспи. Аз ще бъда тук като се събудиш.

20:25

Конър седеше във фотьойла в болничната стая на Джулия, подпрял брадичката си с пръсти, докато размишляваше за перспективите.

Те бяха доста мрачни.

Независимо от това колко спокоен изглеждаше пред Джулия, той адски се тревожеше за Брайън. Молеше се какъвто и долнопробен план да бе скроил Уокър, той да няма нищо общо с изнудването на Стивън.

Искаше му се да се разрови и да се увери.

Но накъдето и да се обърнеше, все се натъкваше на прегради.

Ако разкажеше цялата история на Марти, шефът на полицията можеше да извика Уокър на разпит. Уокър, на свой ред, щеше да отрече всички обвинения, свързани със семейство Стратфорд и да си излезе свободен. И ако по някакъв шанс копелето държеше Брайън… Конър направо потрепери, като си помисли какъв може да бъде изходът.

Разпитът на Грег можеше да бъде също толкова опасен, ако можеше да се съди по това, което се случи днес на Джулия. Колкото до Клиф…

Ето това бе най-смущаващият Параграф 22[1] от всички.

Клиф Хендерсън, най-добрият приятел на Стивън и единственият човек, който вероятно знаеше къде са Нанси и Брайън и поради това можеше да успокои всичките им страхове, сега беше заподозрян. И ако Клиф бе замесен в това, е, господ да им е на помощ тогава. Нанси му вярваше, Стивън му вярваше, дори Брайън му вярваше.

Но да си представи Клиф в ролята на съучастник на Уокър изглеждаше крайно пресилено. Каква, за бога, би могла да бъде мотивацията му? Пари? Едва ли. Власт? Не. Ревност? Може би, но това беше пресилено. Да отвлече Брайън, за да си върне на Нанси заради това, че се е омъжила за Стивън? Не, и ако не беше превъртял напълно.

А ако беше?

Последиците бяха твърде ужасяващи, само дори като си помислеше за тях.

Целият този кошмар се бе разраснал в нещо много повече от политически и социален скандал.

Залогът сега бе животът на онези, които обичаше.

Това доведе Конър до другия въпрос на живот и смърт, който го тормозеше директно, въпрос, за който Джулия определено не бе помислила.

Онзи, който включваше и нея.

Уокър бе изпратил някого да я убие. Който и да бе този някой, той несъмнено е бил инструктиран да стои наблизо и да види дали е успял. И ако не, да оправи нещата. Тъй като Джулия оцеля, тя все още можеше да обърка плана на Уокър.

Конър трябваше да я предпази. Никаква полиция, никакви частни детективи, никой, който неумишлено може да подскаже на Уокър факта, че Джулия е жива и говори.

Всъщност точно обратното. Конър трябваше да убеди Уокър, че Джулия е извън играта, неспособна да попречи на неговия фокус а ла Худини[2] преди той да се изпари към Швейцария.

На устните на Конър се появи иронична усмивка. Той познаваше идеалния човек за тази задача.

[1] „Параграф 22“ — бестселър на американския писател Джоузеф Хелър. Заглавието е станало нарицателно за абсурдна, парадоксална ситуация. — Б.пр. ↑

[2] Хари Худини (1874–1926) — роден Ерих Вайс в Унгария, американски фокусник. — Б.пр. ↑

27

15 април, 8:05

Слънцето танцуваше по лицето на Джулия и тя се размърда и отвори очи.

За пръв път от вчера се чувстваше напълно бодра, а главата й вече не пулсираше. Спомни си, че през нощта постоянно се будеше и пак заспиваше. Имаше смътни спомени за това как доктор Тилерман я преглежда — два, може би три пъти, и едни различни, топли, нежни ръце, които смениха бинта й и й помогнаха да си пийне малко сок. Когато отвореше очи, Конър беше там, надвесен над нея като грижливо куче пазач.

Сега не беше надвиснал.

Тя погледна и се усмихна, виждайки го във фотьойла, заспал с глава, подпряна на ръката му и смачкан вестник в скута му. Изглеждаше даже по-зле и от вчера, дрехите му бяха измачкани и брадата му бе набола. Бедният човек бе залепнал в тази стая цели осемнайсет часа.

Сигурно бе усетил погледа й, защото премигна и се изправи, като видя, че е будна.

— Здрасти. — Той се наведе над нея и огледа лицето й. — Изглеждаш по-добре. Как се чувстваш?

— Щях да ти задам същия въпрос — подразни го леко тя. — Изглеждаш ужасно.

Той се усмихна едва доловимо.

— Свиквай с това. Ще се будиш до мен всяка сутрин през остатъка от живота си.

— Мисля, че ще се справя с това. — Пръстите й го погалиха по брадичката. — С брадясването и всичко останало.

— Добре. — Той докосна дланта й с устни. — Защото ето как изглеждам след една безсънна нощ. А ние с теб ще имаме много такива. Само че няма да ги прекарваме в болничното легло.

— Нямам търпение. — Джулия се размърда и премигна. — Ненавиждам това. Искам да се оправя и да се махна от тук.

— Прозвуча обещаващо. Раздразнителна си. Това трябва да означава, че си по-добре.

— Така е, но съм притеснена. Продължавам да сънувам кошмари за Брайън. Конър, трябва да довършим снощния си разговор.

— Съгласен съм. Но първо… — Той извади местната секция от днешния вестник и посочи голяма статия на първата страница. — Прегледай това.

Джулия хвърли поглед на статията и очите й се опулиха от изненада.

Украсена с името на Черил Леджър, това бе изчерпателна история как една трагедия е помрачила голямото откриване на търговския център предишния ден, трагедия, станала, когато Джулия Талбот, учителката на Брайън Стратфорд, била ударена от кола, шофьорът избягал с крадената кола и сега, според изключителните източници на репортерката в „Лийф Брук мемориал“, жената била в кома. Прогнозите за мис Талбот били мрачни и животът й висял на косъм.

Джулия премигна и се втренчи в Конър.

— Това е откровена лъжа.

Той сви рамене.

— Всъщност е доста точно. О, малко е поукрасила нещата, но сензацията е запазена марка за Черил Леджър. Като цяло отговаря на информацията, която й пуснах снощи.

— Не разбирам.

Конър погали бузата на Джулия.

— Това бе единственият начин да те предпазя от лошите. Уокър сигурно е чакал да изтече информация за състоянието ти. Сега я има. Ще си помисли, че си на прага на смъртта. И така няма да опита отново.

— О! — Внезапно я порази нова тревога. — Конър, родителите ми. Ако прочетат това или чуят за него от някого, те ще си помислят…

— Не, няма. Аз лично говорих с баща ти. Беше права, той е страхотен човек. Между другото, иска да му се обадиш веднага щом сметнеш, че си готова. Колкото до майка ти, предполагам, че си била твърде отнесена и не си познала личната си сестра.

Джулия се стресна.

— Майка ми?

— Аха. — Конър посочи към вратата. — Тя беше отвън цяла нощ. Освен когато беше тук и се грижеше за теб. Когато излязох да си купя вестник преди около половин час, й казах да вземе чаша кафе. След, това трябва да съм задрямал. Щом поговорим, ще й кажа, че си будна.

Фактът, че той бе направил това за нея, означаваше повече, отколкото можеше да се изрази с думи.

— Конър, благодаря ти…

— Удоволствието е изцяло мое. Знам колко близка си с родителите си. Между другото, те са единствените, които знаят истинския ти медицински статус, освен Луис и Стивън. — Конър въздъхна. — Което отново ме води до същността на ситуацията.

— Има ли някакви новини?

Той поклати глава.

— Все още нямаме сигурни факти, които да подкрепят страховете ни, че Уокър държи Брайън. Което е добро и лошо. Добро е, защото предполага, че печалбарският план на Уокър може би няма нищо общо с Брайън. Лошо е, защото, докато не знаем със сигурност, не можем да изиграем козовете си. Ако Уокър открие, че сме по петите му и ако държи Брайън… — Гласът на Конър увисна във въздуха. — Във всеки случай, би било напразно да го арестуват веднага. Нямаме доказателства. Но не разполагаме с никакво време. Според онова, което си чула от Грег, Уокър напуска страната утре по обед. И ние крием тази информация. В очите на властите това е укриване на доказателства. Не мога да те моля да го правиш.

Джулия вирна брадичка.

— Ти не ме молиш, аз предлагам. Ако мислиш, че разговорите ми с полицията биха застрашили Брайън, няма да говоря с тях. Ще си остана в кома, точно както е написала Черил Леджър.

— Благодаря ти — отвърна просто Конър. После се намръщи. — Не си само ти. Луис също рискува заради нас. Мога само да го помоля да ни съдейства. Във всеки случай трябва да дам достатъчно време на Марти, за да следи летището в Уестчестър Каунти и да хване Уокър преди той да се качи в самолета. Което означава, че преди това трябва да намеря Брайън.

Конър се отпусна назад и прокара ръка през косата си.

— Време е да се поемат рискове. Трябва да се доверя на инстинктите си и да се моля, че грешиш за Клиф. Защото ако някой знае къде е Нанси, това е той.

— Защо смяташ така?

— Защото те двамата са много близки. Тя му се доверява, когато не може да се обърне към Стивън. — По лицето му премина сянка на болезнено примирение. — Ето го доверието, за което ме молеше. Сигурна ли си, че го искаш? Семейство Стратфорд са едно доста сбъркано племе.

Очевидно това щеше да бъде едно тежко откровение. И Джулия изпита пристъп на вина заради това, че постави Конър в положение, в което трябваше да си излее душата. Каквото и да ставаше със Стивън Стратфорд, то очевидно бе както сериозно, така и лично.

Игнорирайки неудобството си, Джулия се изправи в леглото и посегна към ръката на Конър.

— Не трябва да ми показваш кирливите ризи на брат си — не и ако от това те боли или те кара да се чувстваш нелоялен.

— Нито едното, нито другото. — Конър сплете пръстите си с нейните. — Болката, която чувствам, е заради Стивън и заради демоните, с които той винаги се бори. Колкото до лоялността, той знае, че ще ти кажа. Обсъдихме го снощи. Той ти е много благодарен, Джулия. Ти изложи живота си на опасност заради Брайън. Брат ми стана много различен през последните няколко седмици. Приоритетите му се промениха. А също и моите. До сега — както казах, семейството ни беше доста сбъркано. Емоциите изобщо не се забелязваха на нашите радари, да не говорим, че изобщо не ни мотивираха. Раждането на Брайън промени това. Но не достатъчно. А сега, да, предполагам, че двамата със Стивън сме имали прозрения едновременно. И това е причинено от страха, че можем да загубим любими хора.

— Хора — в случая със Стивън за Нанси ли говорим или за Брайън?

— И за двамата. — Конър не се изненада от прозорливостта й. — Накратко казано Стивън е пристрастен комарджия. Залага на мачове. Захвана се с това още в гимназията. От друга страна, съм го виждал да се контролира за дълги периоди. Ти си завършила психология, не е нужно да ти обяснявам докъде води липсата на самоуважение. Мога да ти кажа, че това е привилегията да си първородния син на Харисън Стратфорд и да си имаш баща, който иска да те избута чак до Белия дом. Това навреди много на брака на Стивън. Клиф винаги подкрепяше Нанси. Сигурен съм, че сегашният момент не е изключение.

— Разбирам. — Джулия усети прилив на съчувствие. — Значи Клиф знае за хазартната страст на Стивън.

— Клиф е умен. Двамата със Стивън се познават почти от двайсет години. Така че, да, бих казал, че знае. Освен него, единствените хора, които знаем, сме Нанси и аз. А сега и ти. — Горчива пауза. — О, и Уокър.

— Уокър. — Още парченца от мозайката си идваха на мястото. — Значи ето как притиска Стивън да му даде договора. Той го е изнудвал.

— Точно така. Притисна Стивън до стената. Накара да го пребият и заплаши Брайън. Ето къде се вписва инцидентът с бейзболната шапка. Когато Нанси отворила онзи пакет и прочела бележката, тя направо превъртяла. Не можела да понася това повече. Взела Брайън и изчезнала.

— Не я виня. Тя е ужасена за сина си. Следващият въпрос е как Уокър е разбрал за хазартния проблем на Стивън? Трябва да е от Клиф.

— Може би. Странно, Стивън си блъскаше главата, опитвайки се да разбере кой е къртицата на Уокър. Никога не ми е хрумвало, че може да е Клиф. Бях се фокусирал върху една още по-грозна възможност.

— Коя?

— Баща ми.

— Не! — възкликна Джулия.

— Неговата идея за мотивацията. — С безпристрастно примирение Конър разказа на Джулия за връзката на баща си с Уокър и за реакцията на Харисън, когато Конър се изправи срещу него.

— Не е чудно, че брат ти има проблеми. С такъв баща… — Джулия прекъсна изречението си наполовина. — Съжалявам.

— Недей. Той е коравосърдечно копеле.

— Добре, но как би могъл да бъде информатор на Уокър? От това, което ти каза, предполагам, че той не е знаел за хазартната страст на Стивън.

Вяло свиване на рамене.

— Скъсах си задника, опитвайки се да го скрия от него. Това не означава, че съм успял. Той е адски хитър тип. Кой знае за какво е осведомен или пък какво би решил да направи, ако е?

Джулия усети пристъп на гадене, което нямаше нищо общо със сътресението й.

— Да се върнем към Клиф. Той е най-добрият приятел на Стивън. Не мога да се сетя за някаква причина да го предаде така.

— Съгласен съм. С изключение на едно — Клиф е влюбен в Нанси. Така е от самото начало. Мислех, че ще се примири с факта, че тя е омъжена за най-добрия му приятел, но винаги съществува възможността да не се е примирил. Това е рискът, за който говорех. Клиф е единственото ни решение. Трябва да поговоря с него. Ще пропусна всичко, което ти си видяла и чула в сградата на общината вчера, защото не искам той да научи, че си в съзнание. За всеки случай, ако е човек на Уокър.

Сковаващо мълчание.

— Дали той наистина би наранил Брайън? — прошепна Джулия.

— Даже не мога да си го представя. Но си остава въпросът без отговор за твоето заешко краче, което се е озовало в колата на Грег. Възможно е Грег да казва истината за това. Ако е така и ако Брайън е в безопасност при майка си. Клиф може без да иска да е взел заешкото краче, когато е ходил при Нанси — ако знае къде е тя. Ако, ако и ако. Истината е, че не можем да изключим нищо. И никого. Не и ако животът на Брайън е в опасност.

— Съгласна съм. — Джулия не искаше да размишлява върху тези ако. Просто бяха твърде ужасяващи. — Стивън ще иска да бъде там като разпитваш Клиф.

Изморено кимване.

— Няма да е доволен от това, че ще притискам Клиф за информация. Ще му се повдигне като му обясня защо го правя. И направо ще побеснее, като му разкажа за връзките на баща ни с Уокър и какво би могло да означава това. Но не мога да крия нищо от него. Вече не. Трябва да смъкна всички карти на масата. Намирането на Брайън е единственото, което има значение.

— Върви. — Джулия махна към вратата. — Не можеш да проведеш този разговор по телефона. Върви при Стивън и му кажи всичко. После поговори с Клиф. Имаме само днешния ден. Трябва да открием Брайън.

Конър се поколеба, очевидно разкъсван от мисълта, че ще остави Джулия сама. Вълна на облекчение озари лицето му, когато вратата се отвори и Мередит Талбот влезе в стаята, а очите й грейнаха, като видя, че дъщеря й е изправена и говори.

— Всичко е наред, Конър — увери го Джулия и с благодарност махна на майка си да приближи. — Аз съм в добри ръце.

10:25

Филип Уокър препрочете статията във вестника три пъти.

Джулия Талбот беше в кома. Може би никога нямаше да се събуди. Конър Стратфорд висеше до леглото й.

Сценарий, подходящ за Холивуд.

И представете си, именно Черил Леджър бе получила ексклузивното интервю. Вероятно си беше опънала палатка в чакалнята на болницата, докато братята Стратфорд са били готови да експлодират. Те вероятно са й дали сензационната новина, само за да се отърват от нея.

Но все пак той адски се тревожеше от факта, че никой друг вестник не бе получил информация за произшествието с Джулия Талбот. Не че ченгетата подозираха груба игра. Те бяха заети да търсят сребристия мерцедес на Конър Стратфорд, за който смятаха, че е свит от професионални крадци. Защо тогава братя Стратфорд прикриваха ревностно всичко това?

Да, добре, значи Конър Стратфорд имаше връзка с ударената учителка. Голяма работа. Всичко за семейство Стратфорд се превръщаше във водеща новина. Защо това бе потулено? И чия бе идеята да постъпят така — на кмета, на малкото му братче или на баща им?

Може би малко преувеличаваше…

Но веднага след като Робин Хейли го заряза? Твърде много съвпадения…

Погледна към телефона.

Може би изчакваше прекалено дълго. Може би трябваше да ускори нещата, да задвижи плана си преди всичко да излезе от контрол.

Добра идея. Ще организира последните си неща. И тогава ще пусне бомбата.

Жестока усмивка изкриви устните му.

Ето това обаждане не би доверил на никого.

Това бе решителната игра на власт.

И цялата бе негова.

10:35

Конър възнамеряваше да хване Стивън насаме. Но не стана така.

Когато влезе в дневната, видя, че Стивън има и друг посетител — баща им.

Очевидно Харисън Стратфорд бе пристигнал току-що. Когато Конър прекрачи прага, той хвърляше палтото си на дивана.

— Добре — поздрави той Конър и едно мускулче на брадичката му трепна. — Събрах ви заедно. Сега може би ще получа някои директни отговори. — Той спря, сякаш си припомняше обстоятелствата и това как те засягаха живота на Конър. — Учителката на Брайън — как е тя?

— Все същото — отговори внимателно Конър. — На косъм от смъртта.

— Съжалявам за това.

— Така ли?

Харисън присви очи.

— Какво, по дяволите, означава това?

Конър направи решителен ход.

— Една от причините, поради които съм тук, е да разбера защо беше прегазена Джулия и от кого. Някакви идеи?

— Предполагам, че имаш предвид Уокър.

Главата на Стивън се завъртя рязко и той погледна свирепо от баща си към Конър и обратно.

— Какво знаеш за Уокър?

— Не си информирал брат си — отбеляза Харисън, стрелвайки Конър с отвратен поглед. — Пак го предпазваш, а?

— Вече не. Той може да се справи. Въпросът е дали ти можеш. Мисля, че ще бъдеш изненадан от изхода.

— За какво говорите вие двамата? — попита Стивън.

Конър се обърна към брат си.

— Спомняш ли си бизнес срещата ми в четвъртък вечерта? Е, беше с татко. Тъкмо бях открил, че той и Уокър са правили някои съвместни инвестиции през всичките тези години. Отидох да получа подробности. И ето ти чудо, открих кой е пуснал мухата на Уокър за договора с общинските паркинги.

— Майтапиш се… — Стивън не изглеждаше развеселен. Изглеждаше вбесен.

— Не. Изглежда, че е добре да събереш реклама, когато синът ти се бори за сенаторско място — добави Конър. — И за изграждане на характера. Давай, татко. Обясни на Стивън как му стягаш гръбнака за многообещаващото му политическо бъдеще.

— Не е нужно. Ти току-що го направи вместо мен. — Харисън огледа спокойно стаята и, виждайки кана кафе, отиде и си наля една чаша. — Изпусна онази част, която ми подхвърли точно преди да си тръгнеш — онази теория, че Уокър стоял зад кражбите на коли. Каза, че нямаш доказателства. Но все пак изправи ли се с това срещу Уокър? Защото ако си, това е било лош ход. Уокър е човек, който би се зарадвал да ти натрие носа като ти свие колата. Неговата представа за наказание. Много зле, че Джулия Талбот е попаднала под кръстосания огън.

Конър сдържа гнева си. Интересуваше се повече от Стивън.

Цялото тяло на брат му се беше вкаменило.

— Ти си знаел за кражбите на коли? — попита той с мъртвешки тих глас. — И за Уокър? Знаеше ли, че ме изнудва?

Харисън свъси вежди.

— Така ли? И какво имаше срещу теб, какво би му позволило това?

Пълно мълчание.

И в този миг Конър имаше своя отговор. Също и Стивън.

— Ти знаеш — заяви категорично той. — Знаеш за дарението на Уокър за кампанията. Знаеш, че го проиграх, а после накиснах Конър да го компенсира. Знаеш точно какво имаше Уокър срещу мен.

— Какво имаше Уокър срещу теб? — Харисън остави тежко чашата си. — Онова, което целият проклет свят щеше има срещу теб, ако брат ти не ти беше почистил кашата. Корекция: кашите. Забъркваш ги от двайсет години с глупавия си хазарт. Но кажи ми, Стивън, не е ли време да пораснеш и да се изправиш пред живота, вместо да позволяваш на някой друг да го измъква изпод носа ти?

— Прав си, тате, така е. — Стивън се втренчи в баща си, излъчвайки една нова убеденост. Сякаш бе стигнал до ръба на огромна бездна и я беше прескочил. — Точно сега съм се изправил. Животът ми се изплъзва. Синът ми е застрашен. Една страхотна жена, чието единствено престъпление е това, че се грижи за доброто на Брайън, сега лежи в болницата. Това е всичко, за което ми пука. Не за теб. Не за някакви незначителни избори. Не и за всички планове, които си направил за бъдещето ми и които никога няма да се осъществят. Аз съм отговорен за кошмара, в който живеем сега. И защо? Защото прекарах трийсет и шест години като буца глина и чаках да ме моделираш. Трийсет и шест години си удрях главата в стената, опитвайки се да оправдая очакванията ти. Е, стига толкова. Време е аз да поема юздите, да погледна в огледалото и да разбера кой съм в действителност. И ако имам късмет, може би някой ден наистина ще харесам онова, което виждам.

Харисън не изглеждаше впечатлен. Изненадан, но не впечатлен.

— Наистина? И какво би искал да видиш, корпоративен адвокат? Те са по десет цента дузината, дори и най-умните. Погледни приятеля си Клиф. Цял живот събира трохите, които му подхвърлят, и чака търпеливо за останките. Имам предвид съпруги и правни случаи — или си мислиш, че не съм знаел и за това?

— Не ми пука какво знаеш.

— Добре, да играем по твоя начин. Искаш да видиш какъв си? Ти си слаб. Аз те създадох. Ти имаш чара, схватливостта и ума. Но нямаш куража.

Стивън дори не премигна.

— Вероятно нямам. Но имам син, който знае, че може да разчита на мен, който знае, че го обичам, въпреки всичко. Това е дяволски по-добре, отколкото да имаш корпоративна империя, поне според мен. — Чувайки собствените си думи, Стивън спря и в очите му проблесна доволно пламъче. — Може би съм по-близо до оправянето на живота си, отколкото си мислех.

— Съмнявам се. Не и с хора като Уокър, които ти дърпат каишката.

— Като стана дума, как събра средства да направиш това, тате? — намеси се Конър със суров тон. — Много малко хора знаеха за хазартния проблем на Стивън. Ти си един от тях, както току-що открихме. Да не би ти да си пуснал информацията на своя колега, за да му помогнеш да стегне гръбнака на Стивън? Това ли е причината, поради която смяташ, че можеш да го озаптиш?

— Обвиненията ти започват да ме вбесяват — отвърна рязко Харисън.

— Тогава отговори.

— Не.

— Не, не си му казал, или не, няма да отговориш?

— Избирай сам.

Стивън наддаде груб звук, изведнъж осъзнал напълно всичко.

— Болно копеле — изръмжа той, напредвайки към баща си с пламнали очи. — Ти действително си дал на Уокър онова, което му трябваше, за да разкъса семейството ми. Заради теб животът на сина ми е в опасност.

— Не, Стивън, не е така. — Клиф се появи на прага, измъчен от вина и съжаление. — Заради мен е така.

Всички се обърнаха към него.

— Вратата беше отключена. Влязох. Радвам се, че го направих. — Той прекоси стаята с плик с печат „Поверително в ръка“. Спря, когато стигна до Стивън. — Това ще обясни всичко. — Той хвърли плика на масичката. — Преди да го отвориш трябва да кажа някои неща. Моля те да слушаш. После можеш да ме изхвърлиш. — Бърз поглед към Харисън. — Заедно да ме изхвърлите.

Стивън все още гледаше изумен.

— Ти си казал на Уокър за мен? Защо? За да може той да ми хвърли задника в затвора, а ти да получиш Нанси?

Клиф премигна.

— Не. Защото бях страхливец. И да, заради чувствата ми към Нанси. Но не за да я имам. А за да я защитя.

Той им разказа тихо за това как Уокър е получил интимните му снимки с жена, която приличала достатъчно на Нанси, за да може, с добро фалшифициране, да мине за истинската Нанси. В замяна за мълчанието Уокър поискал само някаква информация — нещо, което да използва срещу кмета.

— Знаех, че иска договора за общинските паркинги — заяви Клиф. — Но това е всичко. Никога не ми е хрумвало… — Той си пое дъх. — Бях толкова уплашен, че ако тези снимки видят бял свят, Нанси ще бъде унищожена. И не мислех, че ще се прецакаш, ако прокараш офертата на Уокър. Знаех, че според теб тя си има своите достойнства. И това е така, особено след като кражбите на коли в Лийф Брук зачестиха толкова.

— Кражбите на коли, които Уокър организира — уточни Стивън.

— Тогава не знаех това. Не знаех много неща. Бях притиснат в ъгъла и грабнах онова, което Уокър ми подхвърли. Оказа се, че цялата ситуация избухна право в лицето ми. Не оправдавам действията си. Те бяха пагубни. Бях едно копеле и идиот. Предадох те. Важното е да знаеш, че Нанси никога не го е правила. По никакъв начин. Дори когато си мислех — да, надявах се, — че бракът ти е свършил, тя остана до теб. Колкото до Брайън, когато Нанси ми каза какво е направил Уокър с онази бейзболна шапка, аз направо подивях. Предупредих Грег, че ако някога…

— Грег? — прекъсна го Стивън. Изпълни се с ледено спокойствие. — Грег къде се вписва във всичко това?

— Той е връзката на Уокър. Не знам какво е споразумението им или колко дълбоко е нагазил, но той ме изнудваше с онези снимки и той е човекът, на когото звъннах, за да предупреди Уокър да отстъпи. Мислех, че натискът ми е помогнал, защото Грег ми даде негативите. Предположих, че това е предложение за мир от страна на Уокър. И сгреших. Вчера, когато влязох в офиса, Грег ми подаде едно писмо. Беше от Уокър. Беше някак забулено, на език, на който звучат висящи юридически въпроси в предприемаческа сделка. Не беше написал и дума, която би могла да го уличи. Но посланието бе съвсем ясно. Трябва да престана да клатя лодката, да не се меся и да оставя нещата да приключат, за да предотвратя бедите, които бих могъл да причиня. Върху писмото бе залепена снимка на Брайън. Така ми стана много ясно към кого биха могли да бъдат насочени бедите.

Конър настръхна от страх, като чу неясната заплаха на Уокър.

После въздъхна и си наложи да се фокусира върху Клиф и обясненията му.

Те предизвикаха повече облекчение, отколкото гняв. Всичко, което Клиф каза, потвърждаваше разказа на Джулия, което означаваше, че вината му е само толкова, колкото сега си признаваше.

— Грег наистина ли ти даде негативите? — попита Конър, опитвайки се да стигне до мистерията, свързана със заешкото краче.

— Да ми ги даде? Не, но разбрах, че са у него, ако питаш за това. В четвъртък, когато излизах от офиса на Стивън, той ме дръпна настрани. Каза ми, че негативите са в колата му. Слязох до паркинга и си ги взех.

Добре, значи е бил в колата на Грег. Това може да е добра новина. Можеше да означава, че Брайън все още е с Нанси, жив и здрав, а Клиф може да е взел заешкото краче — без да иска.

Преди Конър да успее да го попита, направо, за местонахождението на Нанси, той трябваше да покрие още един проблем.

— Вчера беше събота — започна той. — И откриването на търговския център. Ти знаеше къде ще бъде Стивън. Защо отиде в офиса му?

Клиф посочи към плика на масата.

— Отидох да оставя това. Виж, Конър, аз бях като ранено животно — ядосан на съдбата, че ме е поставила в това положение, на Нанси, заради това, че обича Стивън, на Стивън за това, че злоупотребява с любовта на Нанси, но все пак я има. Исках да избухна, да хвърля болката си в лицето на Стивън. В същото време не можех да понасям вината си повече. Бях измамил най-добрия си приятел, да не споменаваме, че обичах жена му и за пръв път действително пожелах тя да го напусне заради мен. Не можех да го гледам в очите. И пак щях да постъпя като страхливец, да оставя снимките и негативите върху бюрото на Стивън заедно с обяснителна бележка. Започнах да пиша бележката, после промених решението си. Ние сме приятели от почти двайсет години. Бях длъжен да му го кажа очи в очи. Той го заслужава.

Клиф прокара ръка през косата си.

— След това всичко стана изведнъж. Грег ми даде писмото от Уокър. Едва го бях прочел, когато се появи Джулия. Аз бях като пребит, почти не си спомням какво ми каза тя. Отбила се да види Грег. Предполагам, че от там е тръгнала право към търговския център. Тогава трябва да е… — Върху лицето му блесна съчувствие. — Съжалявам, Конър. Надявам се да се оправи.

— Ще се оправи. — Достатъчно обяснения за Конър. Той атакува решително. — Клиф, знаеш ли къде е Нанси?

Неприятна гримаса.

— Още в самото начало казах на Нанси, че Стивън заслужава да знае къде е тя, че ще се побърка. Но тя ме закле да пазя тайна. Не мога…

— Дори ако ти кажа, че тя и Брайън са в опасност? Защото имаме причина да вярваме, че е така. Мислим, че Уокър планира нещо наистина грозно. Да отвлече Брайън.

— Как би могъл да го направи? — попита Клиф. — Той не знае къде са. Никой не знае.

— Освен теб.

За пръв път Клиф изглеждаше ядосан.

— Ако има нещо, в което трябва да си дяволски сигурен, то е, че никога няма да нараня Нанси. Или Брайън. На никого не съм казал къде отидоха.

— Посети ли ги?

Неохотна пауза.

— Да. Веднъж. Занесох антибиотика на Брайън.

— Може да са те проследили.

Проблясък на спомен и мрачно предчувствие.

— Възможно е. Ходих там в сряда сутринта, веднага след срещата си с Грег. Единственото място, където спрях, бе аптеката. Може да ме е проследил.

— И да е докладвал на Уокър. — Конър се наведе напред. — Кажи ми нещо, Клиф. И помисли внимателно преди да отговориш. Когато посети Нанси, случайно да си видял едно заешко краче наоколо?

— Не ми трябва да мисля. Брайън го държеше в ръка. Не поиска да го остави, дори когато си вземаше лекарството. Каза, че това му е талисман.

Нещо се стегна в стомаха на Конър.

— Значи няма никакъв шанс да си го взел без да искаш като си тръгвал?

— Не. — Клиф поклати глава. — Брайън беше в стаята през цялото време докато бях там. Наистина беше разстроен, че аз занесох лекарството. Искаше Стивън. Дори не излезе да ми каже довиждане.

— Мамка му — промърмори Конър.

— Защо питаш?

— Да, Конър, това е уместен въпрос — повтори Стивън, показвайки видими признаци на паника. — Очевидно говориш за заешкото краче, което Джулия те е помолила да дадеш на Брайън. Каза ми, че си му го дал във вторник. За какво е целият този проблем?

— Защото вече не е у Брайън. В петък е било в колата на Грег.

— Боже… не! — Стивън пребледня като платно.

Клиф не изглеждаше по-добре.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Което означава, че онзи, който е изпуснал заешкото краче е имал контакт с Брайън. Или нещо по-лошо — самият Брайън е бил в колата на Грег.

Стивън прекоси стаята на три крачки и сграбчи Клиф за ризата.

— Къде, по дяволите, са Нанси и Брайън? Къде са те?

Този път нямаше колебание.

— Отидоха в скиорската ми хижа в Стоу.

— Ти си ги видял в сряда. Днес е неделя. Защо не се върна? — Стивън го разтърси. — Ти си единственият, който е знаел къде са, единственият, който би могъл да ги защити. Ако обичаш Нанси толкова много, защо не се върна да ги нагледаш?

— Защото Нанси ми каза да не ходя. — Клиф не направи опит да се освободи или да се съпротивлява. Изглеждаше зле. — Не иска да храня никакви надежди за евентуалното ни бъдеше заедно. Тя е влюбена в теб. И видя как посещението ми засегна Брайън. Вече се беше поболял от това, че е далеч от теб. Появяването ми там влоши нещата.

— Но си се обаждал, нали? — попита Стивън с умоляващ глас. — Разбира се, говорил си с Нанси, нали?

По челото на Клиф изби пот.

— Последният път беше в четвъртък вечерта. Нанси ми каза да не се обаждам отново. И аз не съм. После, вчера, след като Грег ми даде заплашителното писмо от Уокър, опитах да се обадя. Исках да се уверя, че Брайън е добре.

— И?

— Никой не вдигна. Но това не ме изненада. Нанси даде ясно да се разбере, че не иска да нарушавам спокойствието й, не иска да се меся в мислите й. И тъй като никой друг не знаеше къде е, тя е предположила, че съм аз и не е вдигнала.

— Значи не си говорил с нея от четвъртък вечерта. — Стивън вече бе на път към телефона. — Това означава, че Уокър може би държи жена ми и сина ми вече два дни и половина. Какъв е номерът в скиорската ти хижа?

Клиф го продиктува. Стивън набра и зачака. Три позвънявания. Пет.

— Няма отговор. — Той затръшна слушалката. — Веднага се качвам горе.

— Ще дойда с теб — предложи Клиф.

— Разбира се, по дяволите. — Стивън се завъртя, а в очите му блесна огън. — Те са моята жена и моят син. Ако някога отново забравиш това, ще ти счупя зъбите.

Телефонът звънна.

— Стивън — обади се Конър, взирайки се в присветващата лампа. — Това е личната ти линия.

— Може да е Нанси. — Стивън грабна слушалката и я вдигна към ухото си. — Да?

Известно време стоя там мълчаливо, пребледня и на лицето му се изписа страх.

— Чух те — отговори накрая той, а гласът му бе толкова напрегнат, сякаш всеки момент щеше да се скъса. — Как да разбера, че е добре? — Още една болезнена пауза. — Ами жена ми? Кучи сине, само да си докоснал и косъм… — Той положи усилия да се овладее, после взе химикалка и лист.

— Къде и кога? — Надраска нещо. — Ще ги имаш. Не, никаква полиция. Сега ми позволи да говоря с Брай…

Отдалечи слушалката от ухото си и се втренчи вяло в нея.

— Затвори.

Конър го стисна за ръката.

— Уокър държи Брайън?

Кимване.

— Иска пет милиона в брой. Трябва да ги сложа в спортния сак на Брайън и да ги оставя в някаква ниша, която той ми описа, край един от входовете на летището в Уестчестър Каунти. Утре, в единайсет и трийсет.

— Сигурен ли си, че беше Уокър? — Харисън Стратфорд проговори за пръв път след пристигането на Клиф. Изглеждаше поразен и бесен.

— Какво? — Стивън определено бе шокиран. — Ъ-ъ, да. Използва машина за преправяне на гласа, за всеки случай, ако записвам разговора. Но онова, което каза — да, той беше.

— Времето съвпада — допълни тихо Конър. — Научих, че Уокър заминава за Швейцария утре по обед. Сега знаем защо.

— Боже… — Стивън прокара ръце през косата си, опитвайки се да мисли разумно. Изведнъж той вирна глава.

— Нанси. Той каза, че Нанси не е при него. Това означава, че я е оставил в Стоу. А там никой не вдига телефона. Тя може да е… — Той прекоси стаята на пет крачки. — Трябва да отида при нея. — Обърна се. — Конър…

— Ще събера парите — увери го Конър и едно мускулче в брадичката му трепна. — Ти само вземи Нанси.

— И никаква полиция. Уокър каза, че ако види ченге… — Задушено хълцане. — Ще убие Брайън.

28

Клиф се обърна към Конър още на минутата, след като останаха сами.

— Как мога да помогна?

Човекът изглеждаше толкова съсипан, че самият Конър го съжали.

— Не знам, Клиф. Точно сега трябва да свърша моята работа. Пет милиона са много пари. Да не споменаваме, че днес е неделя и банките са затворени. Ще трябва да се обадя на много места, за да задвижа машината. Най-добре да се заемам, не можем да си позволим да изгубим и минута.

— Аз нямам твоите връзки. И нямам достъп до сметките си до сутринта. Но каквото имам е твое. — Клиф се размърда неспокойно. — Ами Грег? Мислиш ли, че е изчезнал? Защото ако Брайън е бил в колата му…

— Добра идея. Опитай да го намериш, макар да съм сигурен, че отдавна се е изпарил. Той знае плана на Уокър. И знае, че няма да седиш безучастен, ако Нанси и Брайън са в опасност. И предполага, че ще ни дадеш името му. И че ние ще тръгнем по следите му като ловци на глави.

— Отвличането е федерално престъпление. Ако той е замесен, ще лежи доста време в затвора.

— Може да не го е направил. Може би Уокър е наел някой от главорезите си и той е използвал колата на Грег. Със сигурност са взели моята. Не знам. Точно сега искам само да върна Нанси и Брайън.

Клиф кимна.

— Ще ти се обадя, ако открия нещо.

— Направи го. О, Клиф?

— Да? — Той се обърна.

— Ако по някакво чудо намериш Грег, не споменавай за заешкото краче, открито в колата му. Той не знае, че имам тази информация. И не искам да узнае. Когато му дойде времето, ще я използваме — и то здраво.

След като Клиф замина, Конър прекара следващите три часа на телефона, откривайки директорите на няколко големи финансови институции и уреждайки ликвидирането на активите си. Обясни, че е спешно, променяйки естеството на кризата като каза, че всичко е свързано с продължаващата кома на Джулия. Той заяви направо, че макар да не се очаква официално изявление по въпроса докато тя не дойде в съзнание, Джулия Талбот е бъдещата му съпруга и сега нейният живот виси на косъм. Трябва да предприеме драстични стъпки. Няма да предостави повече подробности — заради защита на всички от криминално преследване.

Първата част бе истина. Втората бе манипулиране на фактите.

Комбинацията сработи. Само това имаше значение.

От бизнес перспектива, Конър оперираше на автопилот, действаше механично, надявайки се, че занимавайки се с изчисленията, ще се освободи от емоциите. Той бе човекът, който контролираше нещата. Сега повече от всякога трябваше да разчита на острия си ум и на уменията си да решава проблеми. Ако спреше и си помислеше какво преживява Брайън… Не можеше. Просто не можеше.

Стратегията работеше докато мобилният му телефон звънна.

Беше Джулия.

— Знам, че не трябва да се обаждам — прошепна тя. — Престори се, че е някой друг. Просто трябваше да се уверя, че всичко е наред.

Стената на резервираността изчезна и болката нахлу. Разтърсен от силата й, Конър въздъхна рязко.

— Не, не е. — Усети, че гласът му трепери. — Уокър държи Брайън. Обади се с искане за откуп. Опитвам се да събера парите. Стивън отиде да намери Нанси. Тя е в една скиорска хижа във Върмонт. Не знаем какво й е направил Уокър. Ужасен съм за тях, Джулия. Ами ако…?

— Конър, недей. — Гласът на Джулия се задави от сълзи на ужас, но думите й бяха уверени. — Искам да знам всичко. Но първо ме изслушай. Брайън и Нанси са добре. Трябва да са. Стивън ще намери Нанси. Колкото до Брайън, ти ще работиш с полицията. Те ще разберат къде е и ще го доведат у дома.

— Не. Не можем да се обаждаме в полицията. Уокър каза, че ще убие Брайън ако го направим.

— О, боже… — Смразяващ страх прониза Джулия. В същото време умът й включи на скорост. Конър не мислеше рационално. Това бе област, където тя знаеше повече от него. И той бе тръгнал по погрешен път.

Тя трябваше да оправи нещата.

— Конър, искам да се върнеш в болницата и да ме осведомиш за подробностите. Трябва да споделя това с теб — не само болката, но и планирането. И ако ми вярваш, знам, че мога да помогна.

— Как?

Това бе първото изпитание на вярата на Конър в нея и Джулия стисна палци докато я забеляха.

— Повярвай ми — повтори тихо тя. — Моля те.

— Тръгвам.

Слава богу, помисли си тя, заради Брайън.

Затвори и се обърна към майка си с призрачен поглед.

Нямаше нужда Мередит да задава въпроси. Джулия я осведоми набързо за цялата ситуация. Сега, виждайки реакцията на дъщеря си, чувайки думите й в разговора с Конър, тя осъзна грубата действителност.

— Брайън е отвлечен — заяви мрачно тя.

Болезнено кимване.

— Мамо, нуждая се от един телефонен номер. Нашата лекторка, онази, която не успя да дойде минатия петък и която е експерт по престъпления срещу деца.

— Специалният агент от ФБР Патриша Авалон — подсказа майка й и започна да рови в чантичката си. — Тя е координатор в нюйоркския офис. Истински професионалист.

— Знам. Слушала съм лекциите й няколко пъти. — Джулия погледна многозначително към майка си. — Но ти си направила много повече. Спомням си, че работеше с нея.

— Това беше случай с дете, отвлечено от родител — потвърди Мередит. — Груб баща, който грабнал дъщеря си и заминал в неизвестна посока. Бях запозната с тормоза, заради който той изгуби правото си да посещава дъщеря си и въздействието, което имаше това върху детето. И бях нещо като консултант по време на разследването. Патриша и екипът й бяха удивителни. Само за ден върнаха детето при майка му, здраво и читаво. — Тя извади бележника си с адреси. — Имам номера й тук.

— Трябва да говоря с Конър преди да се свържа с нея — помисли си на глас Джулия. — Трябва ми неговото разрешение и разрешение от Стивън. — Тя потрепери. — Филип Уокър е заплашил да убие Брайън, ако семейство Стратфорд се обади в полицията.

— Агенти като Патриша са обучени да си вършат работата без да тревожат похитителите. Този човек, Уокър, даже няма да разбере, че ФБР е замесено. — Мередит написа телефонния номер на листче хартия. — Ето.

Джулия го погледна с благодарност.

— А сега се моли спешният й случай да е решен и тя да е на разположение. После се моли да успея да убедя братя Стратфорд да се съгласят с мен. — Гласът на Джулия пресекна. — И най-вече, моли се да постъпвам правилно и че това ще заведе Брайън у дома. Невредим.

15:45

Лийф Брук мемориал

Конър влезе в болничната стая на Джулия и се облегна на вратата. Определено изглеждаше изтормозен.

— Здрасти. — Загриженият му поглед се плъзна върху нея. — Луис казва, че си по-добре. Истината ли ми казва или ме успокоява?

— Казва ти истината. Много по-силна съм и главоболието ми утихна, остана само едно тъпо пулсиране. — Джулия се изправи в леглото.

Мередит стана от стола си до леглото.

— Мисля да си взема още една чаша кафе. Ако вие двамата ме извините… — Тя тръгна към вратата.

— Благодаря — прошепна Конър, когато тя стигна до него. — Сякаш сте пратена от бога.

Майката на Джулия положи нежно ръка на рамото му.

— Толкова съжалявам за това, което преживявате. Но Брайън ще бъде добре. Ще видите. — И тя излезе от стаята.

Конър отиде до леглото, наведе се и взе Джулия в ръцете си. Тя го стисна силно, отпускайки буза върху рамото му.

— Толкова ми е хубаво да те държа — промърмори той, обръщайки устни към косата й. — Чувствам се толкова дяволски безпомощен.

— Ще преодолеем това — обеща тя. — Също и Брайън. Моят човек винаги оцелява.

— Кой точно? — Сухият въпрос на Конър бе изпълнен с болка.

— И двамата. — Джулия се отпусна назад, докато леглото погълне тежестта й. — А сега седни и ми разкажи всичко.

С уморено кимване Конър се строполи на фотьойла. Разказа й събитията от деня, започвайки с конфронтацията, която двамата със Стивън имаха с баща си, преминавайки към посещението на Клиф и последвалото признание, и завършвайки с обаждането за откупа.

— Знаеш ли откъде се обади Уокър? — попита Джулия.

— Не. Със сигурност не е нито от къщата си, нито от офиса. Използва устройство за преправяне на гласа. Очевидно не искаше да бъде проследен.

— Което означава, че той и Грег вероятно са изчезнали някъде. — Джулия се намръщи. — Днес е неделя. Успя ли да събереш парите?

— Имам много връзки в банковия сектор — отговори Конър и разтърка очи. — Това включва и няколко директори. Те наистина се опитват да ми помогнат. Трябва да имам петте милиона в брой до единайсет часа утре сутринта.

Джулия кимна. Тя се пресегна и хвана ръката на Конър.

— Обичам те. Но обичам и Брайън. Знаеш това, нали?

— Разбира се.

— Тогава го имай предвид. И ме изслушай. — Джулия си пое дълбоко дъх, после се впусна в речта си. — Разбирам, че съм учителка, а не полицай. Но ти знаеш колко съм ангажирана в усилията да предотвратя тормоза над деца. Чрез работата, която мама и аз вършим съвместно с агентите от ФБР, ние се срещаме с професионалисти от различни области. Те идват и говорят на нашите семинари. Една от тези лекторки е специален агент във ФБР, която е обучена в Националния център за анализ на жестоките престъпления. Казва се Патриша Авалон и е координатор за престъпленията срещу деца в нюйоркския офис. Мама беше консултант в едно от разследванията на специален агент Авалон, така че я е виждала в действие. Много цени способностите й. Искам да ми помогнеш да убедя Стивън и да й се обадим.

Конър се нацупи.

— Как бих могъл да го направя. Уокър каза…

— Знам какво е казал. Но помисли за това, Конър. Ти му даваш парите, той се качва на самолета. Как можеш да си сигурен, че ще ти предаде Брайън? Откъде знаеш, че няма да излети преди да откриеш къде е Брайън?

Тя премигна, виждайки изражението на Конър.

— И по-нататък, можеш ли да си сигурен, че Уокър няма да вземе Брайън със себе си, като застраховка, когато напуска страната? — Джулия усети как в гърлото й се надига жлъч, но преглътна, насилвайки се да изкаже на глас най-лошия сценарий. — И последно, Уокър даде ли ти някакво твърдо доказателство, че Брайън е все още жив? Позволи ли на Стивън да говори с него?

Конър поклати глава мълчаливо.

— Предполагам, че е така, защото Брайън не е бил при Уокър. Не мислиш…

— Не, не мисля така. — Пръстите на Джулия се свиха в шепата на Конър. — Със сърцето си усещам, че Брайън е жив. Така е. Да не говорим за това, че аз не възприемам Уокър като убиец. Но трябва да заявя всички тези възможности, за да видиш, че си позволил на страха да засенчи разума ти. Ти и Стивън не сте професионалисти. Нямате представа как да подходите към това. Мислиш си, че просто ще дадеш парите на Уокър и той ще ти предаде Брайън. Може би ще стане точно така. Но наистина ли искаш да поемеш този риск? А Стивън? Патриша Авалон е федерален агент. Тя е обучена за това. Също и специалното звено, което работи за нея. Позволи им да ни помогнат. Заради Брайън.

Конър се замисли дълго и мъчително. После кимна.

— Да се обадим на мобилния телефон на Стивън. Той сигурно вече се е качил до Стоу.

16:35

Стивън профуча край Бърлингтън и ускоряваше на запад към Стоу по „U.S. 2“ когато мобилният му телефон звънна.

Ръцете му трепереха толкова силно, че едва успя да натисне бутона.

— Ало?

— Аз съм. Няма новини — допълни бързо Конър.

— Аз почти стигнах. Боже, Конър, тя трябва да е добре.

— Добре е. — Едно мускулче в брадичката на Конър трепна. — Парите се уреждат. Трябва да са готови час преди предаването.

— Благодаря.

— Стивън, аз съм в болничната стая на Джулия. Ще й дам телефона. Знам, че си объркан, но слушай внимателно какво ще ти каже тя. Разумно е.

Конър се намръщи и подаде телефона на Джулия. Стивън звучеше като развалина. Това бе възможно най-неподходящото време да прави това. Но времето бе единственото нещо, с което не разполагаха.

— Здравей, Стивън — поздрави нежно Джулия. Пауза. — Да, аз съм добре. Но мисля за Брайън. Разполагаме само с деветнайсет часа да го намерим. И не мисля, че можем да поемем тази отговорност сами и да сме сигурни в успеха.

Тя продължи, обяснявайки спокойно на Стивън същото, което обясни на Конър.

— Специален агент Авалон ще действа като връзка между Националния център, нюйоркския офис на ФБР и местните власти в Лийф Брук — заключи тя. — Което ме подсеща за Мартин Харт. Той вече знае, че нещо не е наред. От вчера чака да ме разпита и, според Конър, е идвал в къщата ти, за да разпита и теб. Конър каза, че му вярваш. Така ли е?

Тя слушаше, кимайки.

— Добре. Тогава предлагам да го информираме за това от самото начало и в същото време да се свържем със специален агент Авалон. Това ще ни спести ценно време. — Още една пауза. — Знам, че си уплашен. Имаш право да се страхуваш. Брайън е твой син. Но точно заради това трябва да направиш всичко възможно, за да го върнеш у дома бързо и сигурно. Сигурна съм, че той е добре, но сигурно е уплашен. Да не споменаваме колко му липсвате ти и майка му. Слушала съм как специален агент Авалон описва тяхната оперативна подкрепа и обучение. Те са надхитрявали серийни престъпници. А Уокър е просто аматьор. Повярвай ми, тези агенти от ФБР са професионалисти. Те няма да изиграят козовете си и няма да позволят на Уокър да нарани Брайън.

Още една пауза.

— Не. Хващането на Уокър е на второ място. Също и възстановяването на парите от откупа. Агентите са обучени да се фокусират първо върху отвлечената жертва. Залавянето на Уокър ще бъде бонус, но не и приоритет. — След като каза това, Джулия зачака решението на Стивън.

И го получи.

Главата й се отпусна напред и тя стисна очи, а изпод клепачите й потекоха сълзи на облекчение.

— Благодаря ти. Да, разбирам. Ще й се обадя веднага. Ето ти Конър.

Изтощена, тя върна телефона на Конър. Той го взе.

— Стивън?

— Тук съм. — Звучеше потресен, но не и толкова объркан, както преди няколко минути. — Джулия е права.

— Знам. — Конър погали врата на Джулия, докато говореше, успокоявайки емоционалното напрежение доколкото може. Чудеше се как винаги я смяташе за наивна и нуждаеща се от закрила. Тя беше силна и смела и той бе щастлив да я има до себе си. — Ще се погрижим за всичко.

— Имам още около двайсет минути път до скиорската хижа — отговори Стивън. — Толкова съм объркан. Ще използвам времето, за да звънна на Марти, да му кажа какво става. Следващия път, когато се появи пред болничната стая на Джулия, за да разследва инцидента й, пусни го. Ще го накарам да се престори, че идва да разпита теб, тъй като трябва да продължим да поддържаме версията, че Джулия все още е в кома. Междувременно моли се Джулия да успее да се свърже с тази специален агент Авалон.

Конър погледна нежно към Джулия.

— Ще го направи. Когато Джулия си реши нещо, тя го прави. Обади ни се като стигнеш до хижата.

— Добре. В минутата, в която открия Нанси и се уверя, че е добре… — Стивън прекъсна, борейки се да се овладее. — Най-добре да се свържа с Марти. А междувременно ти се моли.

29

16:45

Лейк Джордж, Ню Йорк

Филип Уокър се качи до вилата си в Едирондакс. Това бе идеалното място, където да се скрие и да чака, тъй като никой не знаеше за него. И беше удивен, когато чу една кола да влиза рязко в алеята и да завива със свирене на гуми пред къщата.

Последва затръшване на врата.

— Уокър, отвори проклетата врата. Знам, че си вътре. Ще я изтръгна от пантите ако се наложи.

Уокър присви вежди. Как, по дяволите, Стратфорд бе открил това място толкова бързо? Удивително и задоволително. Очевидно ултиматумът е бил по-разтърсващ, отколкото си представяше. Защото той никога не бе чувал спокойния, уравновесен Харисън Стратфорд да звучи толкова разстроен.

Отвори вратата.

— И това ако не е приятна изненада. Трябва да си се потрудил дълго и усилено, докато намериш това скривалище. Не е нито на мое име, нито на компанията.

— Знам всичко за теб, нахално копеле! — Харисън влезе и блъсна вратата. — Освен че си толкова глупав, за да опиташ нещо подобно. Честно ли си мислиш, че ще ти се размине този опит да ме изнудваш?

— Всъщност, да. Нещо повече, трябва да съм успял, иначе нямаше да ме преследваш като копой. — Уокър посочи към дневната. — Искаш ли да влезеш или ще се караме в коридора?

Харисън го огледа през присвитите си очи, после профуча покрай него и влезе в дневната.

— Питие? — попита Филип и го последва.

— Колко искаш? — попита Харисън. — И не ми казвай пет милиона. Това е абсурдно. Особено сега, като знам къде си. Едно обаждане и ченгетата ще хвърлят задника ти в затвора за толкова дълго, че ще бъдеш прекалено стар, за да ходиш, когато излезеш.

Филип се разсмя.

— Наистина. Тогава защо не им се обади преди да нахлуеш тук? Трябва ли да питам? Ти си кораво копеле, Стратфорд, но имаш една слабост — семейството ти. Ще стигнеш до края на земята, за да ги защитиш — или поне за да защитиш репутацията им и изкачването им в кариерата. Ето кое задвижи играта в началото. И точно на него разчитам сега. Аз предчувствах, че ще ме откриеш, не мислиш ли? Знаех, че това ще стане, рано или късно. Взел съм предпазни мерки, в случай че ме извадят от строя. Така че давай, обади се. В минутата, в която го направиш, брадвата ще падне. — Той направи две крачки, вдигна слушалката и я подаде на Харисън. — Това е твоето погребение. Или, по-скоро, на семейство Стратфорд.

Силно смайване се изписа върху обичайно безизразното лице на Харисън.

— Боже — промърмори той без да посяга към телефона. — Що за животно си ти? Ние не говорим за мръсен бизнес или дори за незаконен. Говорим за човешки живот.

— Това беше малко мелодраматично, не мислиш ли? — Филип премести телефона върху полицата над камината и погледна несигурно към Харисън. Очакваше той да побеснее заради изнудването, но тази реакция бе странна. Добре, той бе победен в собствената му игра, но играта на котка и мишка не беше нещо ново за Стратфорд. И определено не беше нещо, с което не можеше да се справи — и да го махне от главата си, с правилната инициатива.

Говорейки за инициативи, защо, по дяволите, Стратфорд изтърси такава неприлична цифра — пет милиона долара? Той беше блестящ в уменията си да преговаря. Първо би направил по-ниско предложение, а после щеше да направи по-изгодно, ако имаше нужда, най-вече с обещания за бъдещето. Не би се дърпал от естеството на това споразумение. Политически услуги срещу мълчание? Това бе далеч под нивото му.

В това нямаше никакъв смисъл.

— Виж, Уокър. — Харисън разтърка врата си, обмисляйки следващия си ход. — Обещах ти четвърт милион долара плюс стоте хиляди, които ти инвестира в кампанията на Стивън, за да накараш вестниците да отпечатат информацията за сделката ти с общинските паркинги на първите си страници. Ти го направи. Току-що разбрах за мръсната тактика, която си използвал, за да осъществиш това. Първата ми реакция бе да те унищожа и да разоря компанията ти. Вместо това ще ти платя цялата сума плюс още един милион, за да започнеш новия си живот. Но искам доказателство, че той е добре. Иначе цялата сделка отпада.

А… Значи Стратфорд бе научил някои детайли през последните седмици. Очевидно това го вбесяваше. Макар че надменният кучи син даде да се разбере от самото начало, че не държи да се пипа меко, стига да се свърши работата, дори ако това означаваше да стегне врата на сина си в менгеме и да го извие. Може би беше размислил. А може би се размекваше на стари години.

— С кого си мислиш, че говориш, Хендерсън? — попита Уокър. — Или някой от синовете ти не иска да си плаща? — Смях. — Не се майтапя.

— Още един милион, Уокър. Да или не?

— Заври си ги знаеш къде — отговори спокойно Уокър и облегна бедро в дивана. — Става дума за нещо повече от пари. Синът ти е едно прецакано малко момченце. И е нечестен. Да видим — той злоупотреби с пари, скри информация от полицията, да не споменаваме, че хазартът сам по себе си е незаконен. Той едва ли може да служи за пример в сената на щата Ню Йорк, да не говорим за Белия дом. И аз съм в състояние да му попреча да стигне до там.

Филип сви рамене.

— От друга страна, мога и да си затворя очите. Ако реша да направя така, това ще ти струва повече от еднократен откуп. Милионът е добре засега. Колкото до бъдещето, искам финансиране и нямам предвид само този проклет общински договор. Когато юрисдикцията на кмета се разпростре от Лийф Брук до целия Имперски щат, искам да се включа в играта. Искам сенатор, който ще направи всичко възможно, за да подкрепи проектите ми, ще извива ръцете на когото трябва, за да ми даде онова, от което се нуждая. В замяна на това аз ще унищожа всичките си комплекти със записи — с изключение на два. Единия ще го дам на теб, а другия ще заключа на сигурно място. Ако обаче Стивън някога забрави към кого трябва да бъде лоялен, другият комплект със записи ще бъде предаден незабавно на онази акула Черил Леджър, заедно с разпечатките.

— Какви ги бълнуваш, по дяволите? — избухна Харисън. — Какви записи? Какви разпечатки? Да не си си изгубил проклетия ум?

Уокър стисна зъби.

— Не се ебавай с мен. Няма да ти мине номерът. Говоря за записите, които имам на разговорите си със Стивън. Уличаващите, в които свалям картите си на масата и той се съгласява да наруши закона, за да може хазартната му страст да остане скрита от обществото. Записите, които ще пратят сина ти в затвора и ще унищожат семейството ти. Трябваше да се вслушаш по-внимателно в съобщението ми по телефона. То беше шифровано, но можеше да се разшифрова.

— Какво съобщение?

— Онова, което ти оставих сутринта.

— Не си ми оставял съобщение. Ти разговаря директно със Стивън. И никога не си споменавал за записи, които са част от болния ти план. На него вероятно не му пука. Не, и щом животът на сина му е в опасност.

Филип свъси вежди.

— Животът му? Накарах един от своите хора да вземе бейзболната му шапка и да уплаши майка му, като я остави на прага.

— Същият човек, който вчера прегази Джулия Талбот? Какво беше това — злоба? Защото знаеш за връзката на Конър с нея? Знаех си, че именно това те е накарало да избереш мерцедеса на Конър и да го разглобиш в нелегалния сервиз, с който работиш. Но сега се чудя дали въпросът не отива далеч зад колата. След онова, което направи с Брайън, ти очевидно си способен на всичко. И се съмнявам, че това прегазване е било инцидент.

— Чакай. — Филип прекъсна тирадата на Харисън и поклати глава в пълно изумление. — Чувствам се като в Зоната на здрача. Мислиш, че аз стоя зад това прегазване? Забрави за това, Харисън. Ако бях организирал стратегически кражби на коли — не казвам, че съм го направил, — не бих наел типове, които прегазват хората. Нито инцидентно и определено не нарочно. И не бих крал коли от места, които биха ми повлияли негативно. В случай че не знаеш, аз инвестирах куп пари в този търговски център. Лошата реклама от прегазването на една жена в деня на откриването е последното, което искам.

— Че какво ти пука? Ти така или иначе напускаш страната.

Филип зяпна.

— Откъде имаш тази информация? Няма да ходя никъде и никога не съм посягал на внука ти, не стоя зад прегазването на Джулия Талбот и нямам представа кой е взел колата на Конър. О, и тази сутрин не съм говорил със Стивън. Оставих съобщение на мобилния ти телефон.

Сега бе ред на Харисън да зяпне. Той извади бавно телефона си, който бе изключен откак претърпя неуспех в къщата на Стивън. Включи го.

Едно съобщение. Оставено в единадесет и двадесет и седем.

Почти по същото време, когато се обадиха на Стивън за откупа.

Харисън чу гласа на Уокър, който му казваше, че трябва да се срещнат и да обсъдят политическото бъдеще на кмета и за това как „Уокър Дивелъпмънт“ би могла да допринесе за него. После нещо за страхотните аудио записи, които искал да му пусне, след което той би се обзаложил на всичко, че Харисън ще си поиска своя комплект.

Раздразнен и объркан, Харисън изключи телефона.

— Ами обаждането до Стивън?

— Какво обаждане до Стивън?

— Уокър, ще те пречупя на две. — Юмруците на Харисън бяха стиснати отстрани и той изглеждаше достатъчно вбесен, за да го направи. — Единствената причина, поради която се контролирам, е Брайън. А сега ми кажи къде е той? Къде, по дяволите, си го скрил? Защото ако не ми кажеш…

— Чакай една минута. — Филип го спря. — Да не би да ми казваш, че някой е отвлякъл внука ти?

— Да не би да ми казваш, че не си ти?

— Дяволски прав си, не съм.

Харисън приближи, сграбчи Уокър за гърлото и го притисна към стената. Той беше по-висок и по-едър от Уокър, предимство, подсилено от факта, че кипеше от ярост.

— Не си поискал пет милиона откуп, за да напуснеш страната? Не си казал на Стивън къде и кога да остави парите утре? Не си направил нищо такова?

— Не — изхриптя Уокър.

— Кой тогава го е направил?

— Не знам. — Задавено преглъщане. — Но не съм виждал внука ти откак заминаха за Стоу.

Харисън стегна хватката си.

— Как си разбрал къде го е отвела Нанси?

— От Г-Грег Матюс.

— Точно така, другият лоялен колега на моя син. Той работи за теб.

Кимване.

— Значи си го наел да отвлече Брайън.

— Не. — Филип започна да се замайва. — Стратфорд, за бога… — Той дръпна ръцете на Харисън. — Пусни ме. Ще се обадя тук-там и ще разбера какво е станало. Ако не стане, можеш да ме удушиш.

— Ще направя нещо по-лошо. — Харисън отпусна хватката си и блъсна Уокър настрани. — Беше прав, че съм готов на всичко, за да защитя семейството си. Всичко. Така че не ме изпробвай. Ще те разкъсам. А сега хващай телефона и намери внука ми.

16:57

Стоу, Върмонт

Нанси я болеше хълбока. Също и рамото. Тя се обърна и трепна. Подът беше твърд. Лежеше на него цяла вечност, след като успя да се претърколи от стола си. Заболя я от удара, но поне сега беше по-подвижна. Дори с вързани китки и глезени, можеше да се добере до телефона.

Успя да се освободи от кърпата, с която бе запушена устата й. Слава богу, поне за това. Ужасно й се гадеше от лекарствата и тя се страхуваше, че ако повърне, ще вдиша течността и ще се задуши.

Понякога разсъждаваше трезво. Друг път се чувстваше замаяна и без никаква представа за време и движение. Лежеше на едно място, припадаше, после идваше в съзнание, разбирайки, че е изминала кратко разстояние без да си спомня как е стигнала до там.

Но винаги я подтикваше страхът за Брайън.

Трябва да го намери. Трябва да стигне до този телефон.

Тъкмо спря да си поеме дъх и да събере малко сили, когато чу стъпките.

Замръзна.

Да се опита ли да вика за помощ? Сега гласът й бе едно глухо грачене. Освен това, ако беше пак той? Щеше да се вбеси и бог знае какво щеше да й направи.

Трябваше да рискува, да опита, заради Брайън.

Тя се стегна, събра всички сили и наддаде дрезгаво стенание.

Звукът бе погълнат от входната врата, която се отвори рязко.

Тичане, последвано от неспокоен вик.

— Нанси!

Това бе най-познатият, най-чудесният звук на света. Сълзите, които си мислеше, че вече е изплакала, нахлуха в очите й и се плъзнаха надолу по бузите й.

— Стивън — прошепна тя.

Не можеше да я чуе. Но това нямаше значение. Той бе до нея.

— О, боже. Скъпа, добре ли си? — Не изчака отговора й. Развързваше въжетата, освобождавайки крайниците й от ужасните окови на последните два дни.

Разтърка я, за да върне кръвообращението в ръцете и краката й и я притисна към гърдите си. Тя бе отпусната като парцалена кукла, неспособна да направи нищо, освен да се отпусне в него и да се разридае.

— Наранена ли си? — попита Стивън и я докосна по брадичката. — Да те заведа ли в болница?

Немощно поклащане на глава.

— Брайън — прошепна тя.

— Знам. Не говори. — Стивън стана и я взе в ръце. — Ще те изнеса от тук. В колата има вода. Само един телефон и ще ти намерим страхотна медицинска сестра. Тя ще ни каже какво да правим. Отиваме си у дома.

— Стивън. — Нанси се вкопчи в ризата му и го погледна умолително. — Кажи ми.

Той си пое дълбоко дъх.

— Уокър държи Брайън. Иска пет милиона долара до утре по обед. Конър ги събира. Той и Джулия се свързаха с ФБР. Агентите им работят с Марти. Ще го намерим, Нанс.

Тя усети солта от собствените си сълзи.

— Трябва да е ужасен. Видял ме е в безсъзнание, а после е бил отвлечен от човека със скиорската маска.

— Копелето те е ударило?

— Мисля, че беше хлороформ. И някакви хапчета, които разтвори и ме накара да ги изпия. Не бях на себе си. — Тя се намръщи, виждайки късното следобедно небе през прозореца на кухнята. — Кой ден сме?

— Неделя. Кога отведе Брайън?

— В петък. Малко преди обед.

— Връзва се. Грег трябва да е проследил Клиф до тук в сряда, а после е докладвал. Уокър е накарал някой от горилите си да се качи тук рано в петък сутринта.

Нанси поклати глава.

— Не беше горила. Беше Грег.

Чертите на Стивън се стегнаха от гняв.

— Сигурна ли си?

— Да. Маската не покриваше очите му. Разпознах ги. Беше Грег.

— Бог да му помага като го намерим.

Нещо в тона на Стивън я порази, някакво убеждение, което идваше дълбоко отвътре. И поведението му — у него имаше някак твърда сила, с която Нанси не беше свикнала. Тя огледа напрегнато лицето му.

— Ти си… различен.

— Отново съм си аз. Или може би е за пръв път. Не знам. — Пръстите му се спуснаха по бузата й. — Едно нещо знам със сигурност и това е, че те обичам. И ако онова, което Клиф каза, е вярно, ако съм извадил достатъчно късмет и все още те имам, никога вече няма да злоупотребя с любовта ти. Имаш думата ми.

— Говориш сериозно, нали?

Той преглътна с мъка.

— По-сериозно, отколкото съм говорил някога през живота си. Ще започнем отначало, Нанс. Ти, аз и Брайън. Ще потърся помощ. Ще поема контрола върху живота си. — Той притисна челото си в нейното и тя усети как емоциите го разтърсват. — Ще се махна от политиката, по дяволите — заяви трескаво той. — Нека баща ми да се кандидатира, ако го иска толкова. Не ми пука. Искам отново да практикувам право. Искам да бъда съпруг и баща. Ако все още ме искаш. — Той направи пауза, очите му се овлажниха и изчака отговора й.

Той дойде без колебание, а сълзите й измокриха ризата му.

— Дали все още ще те искам? — изхълца тя. — Да, ще те искам. Това съм искала винаги — да изградя живота си с теб и Брайън.

— Хайде тогава да го направим. — Той тръгна към вратата. — Ще започнем с намирането на сина ни.

30

17:15

Лийф Брук мемориал

Процесът беше задействан.

Патриша Авалон реагира моментално на съобщението на пейджъра си и отговори на обаждането на Джулия — по-скоро на Мередит Талбот. Джулия използва името на майка си като предпазна мярка, тъй като тя все още трябваше да е в кома. Да не споменаваме факта, че специален агент Авалон се познаваше по-добре с Мередит, отколкото с Джулия, и поради това бе по-вероятно да реагира бързо.

Тя изслуша Джулия, зададе няколко лаконични въпроса и й каза да очаква обаждането й.

Щеше да се погрижи за останалото.

Тя се свърза с Националния център за анализ на жестоките престъпления в Куонтико, Вирджиния, и с нюйоркския офис на ФБР. Те заедно координираха непосредствената си реакция и мобилизираха един екип. Специалните агенти получиха нареждане да работят с полицията в Лийф Брук, включително и Патриша Авалон, която щеше да бъде главният контакт на семейство Стратфорд. Мястото им за срещи бе болничната стая на Джулия.

Планът бе Патриша да играе ролята на по-голямата сестра на Джулия. Би било естествено да я пуснат при болната й сестра, където тя да помага на майка им. Беше лесно за изпълнение. Уокър вече нямаше да се концентрира върху Джулия. Благодарение на дезинформацията, която бе пуснал Конър, той вече не я смяташе за заплаха. Също и съучастниците му.

Колкото до местните власти, докато офисът на ФБР се свържеше с Мартин Харт, Стивън вече щеше да е говорил с него и шефът на полицията щеше да е готов за активно съдействие заедно с целия си екип.

Така че връзките от всички страни бяха направени, а Патриша Авалон бе на път към болницата, докато агентите от ФБР излязоха да търсят Брайън.

Беше пет и двайсет, когато телефонът в болничната стая на Джулия звънна.

Конър и Джулия си размениха погледи и молитви.

После Конър грабна телефона.

— Да?

— Аз съм — каза просто Стивън. — Нанси е с мен. Тя е добре.

— Слава богу! — Конър въздъхна и вдигна палци към Джулия, която изрече благодарностите си към небесата.

— Слушай, Конър. Нанси казва, че е добре. Но аз предпочитам да го чуя от медик професионалист. Какво мисли Мередит Талбот — трябва ли да я доведа в болницата? Била е вързана два дни и е била дрогирана.

Конър чу гласа на Нанси на заден план:

— Добре съм, Стивън.

Но все пак се обърна към вратата и извика Мередит Талбот.

Тя се появи в стаята, фокусирайки се внимателно върху обяснението му. После взе телефона.

След като зададе няколко въпроса и изслуша отговорите, тя увери Стивън, че Нанси вероятно е само обезводнена и замаяна от лекарствата, които са й дали. Посъветва го да й дава много вода и да я остави да си почине по време на пътуването.

— Доведи я право тук — заключи Мередит. — Докато пристигнете ще бъде късно през нощта, така че коридорът в болницата ще е сравнително спокоен. Доктор Тилерман ще прегледа Нанси. Това ще те успокои. Междувременно и двамата ще сте близо до мястото на действието. Тази стая бе определена за централно място за срещи на властите. Патриша пътува насам. Всъщност… — Тя вдигна поглед и направи жест към една елегантна жена с къса черна коса, която разговаряше с доктор Тилерман. — Тя току-що пристигна.

— Има ли някакви новини? — попита Стивън.

— Агентът от ФБР е там? — намеси се Нанси. — Искам да говоря с нея.

Мередит чу и подкрепи молбата.

— Тя също ще иска да разговаря с теб. Ще й дам телефона. — Подаде слушалката на Патриша. — Това са и двамата родители — информира я тя. — Стивън току-що е спасил жена си от скиорската хижа в Стоу. Тя е невредима.

Кимайки, Патриша Авалон вдигна слушалката към ухото си.

— Кмете Стратфорд? Разбирам, че съпругата ви е с вас. Бих искала да разговарям и с двамата.

— Ще включа на високоговорител — отговори Стивън. И го направи. — Чувате ли ни?

— Съвсем ясно. Не сте наранена, нали, мисис Стратфорд?

— Добре съм. Само се притеснявам за Брайън. Открихте ли вече нещо?

Патриша разкопча палтото си и го хвърли на един стол.

— Не, но е минал по-малко от час. Ще открием.

Емоционалните резерви на Нанси бяха изчерпани, а заедно с тях и обичайното и самообладание. Тя наддаде задавено ридание.

— Той е във втори клас. Само едно малко момче — нашето малко момче. Моля ви, трябва да го намерите.

— Нашите агенти вече се занимават с това, мисис Стратфорд. — Състраданието подчертаваше решителния, професионален тон на агент Авалон. — А шефът на полицията Харт ни съдейства напълно. Повярвайте ни, ще си свършим работата. Ще доведем Брайън у дома.

— Какъв е планът ви? — попита Стивън. — Как можем да помогнем?

— Можете да помогнете като отговорите на въпросите ми. Мисис Стратфорд, можете ли да опишете човека, който отвлече сина ви?

— Мога да направя нещо по-добро. Мога да ви дам името му. Той е градски управител в Лийф Брук, Грег Матюс.

Патриша свъси вежди.

— Не се е маскирал?

— Носеше скиорска маска. Но тя имаше прорези за очите. Разпознах очите му. Двамата със Стивън работиха заедно мандат и половина, през цялото време докато Стивън е кмет. Със сигурност беше Грег.

— Разбирам. Добре, двама цивилни детективи вече провериха дома и работното място на Грег Матюс. Потърсиха и Филип Уокър. Както се очакваше, не можаха да ги намерят. Но ние добре знаем къде ще бъде Уокър утре по обед.

Нанси изпусна лека въздишка.

— Кажете ми, че не планирате да чакате до тогава, за да откриете Брайън. Моля ви, кажете ми, че не възнамерявате да отложите спасяването на сина ми до проследяването на летището, надявайки се, че като хванете Уокър, той ще ви каже…

— Определено не — прекъсна я Патриша. — Откриването на Брайън е приоритет номер едно. Чакането никога не е било част от плановете ни. Процесът вече върви.

— Какво точно означава това? — притисна я Стивън. — Не ми отговорихте като ви попитах каква е стратегията ви.

— Има причина да не навлизаме в процедурни детайли. Всъщност две причини. И двете са заради защитата на Брайън. Първо, тази телефонна връзка не е сигурна. Би било глупаво да обсъждаме поверителни детайли по нея. Второ, да бъда откровена, колкото по-малко тактическа информация получите, толкова по-добре. Много е възможно Уокър да се свърже отново с вас. И без това сте под голямо напрежение. Не е нужно да се притеснявате, че може да изпуснете нещо. Бъдете сигурни, че вземаме всички предпазни мерки. Знаем какво правим, ето защо сте взели правилното решение да дойдете при нас, независимо от заплахите на Уокър. Имате думата ми, че няма да предприемаме важни ходове без да се консултираме с вас и няма да крием важните си открития.

Нанси преглътна.

— Така както го казвате… мислите ли, че Уокър ще нарани Брайън — или нещо по-лошо?

— Уокър не се вписва в този профил. Той не е убиец, той е изнудвач. Плюс това няма мотив. Иска само да си вземе парите и да се измъкне от страната. Но ако ви се обади утре — вярвам, че ще го направи, за да потвърди подробностите за доставката — опитайте да го задържите. Поискайте доказателство, че Брайън е добре. И измислете план за това как ще получите потвърждение за местонахождението на Брайън преди самолетът на Уокър да излети. Това е логично искане. Уокър разбира, че вие знаете за плановете му — че след като напусне страната, той ще намери начин да избегне екстрадирането и вие няма да имате възможност за обезщетение. Ще поискате да бъдете сигурни, че Брайън е невредим и че можете да го намерите. Мисля, че ще чуете човек, чието единствено желание е да изчезне богат.

— Може ли да помолим да говорим с Брайън?

— Разбира се, но Уокър вероятно ще откаже. Няма да иска да остане толкова дълго на телефона, в случай че проследявате обаждането. Няма да рискува Брайън да изтърси нещо, което да подскаже къде се намира. Също така е възможно Брайън и Уокър да не са заедно. Уокър вероятно се е сврял в някой мотел, а ако с него има дете, ще му е по-трудно да се скрие в тълпата. Така че не се тревожете ако той откаже да ви свърже с Брайън. Просто имайте предвид какво ви казах за неговата цел — минимум конфликти, максимум пари и бързо изчезване. Нараняването на Брайън не е част от плана му.

— Добре. — Нанси се почувства стара, изтощена и готова да изскочи от кожата си. — Междувременно няма какво да направим. Нищо, освен да се молим.

— Мисис Стратфорд, знам колко ви е трудно — промълви Патриша. — Но всичко ще приключи скоро.

Нанси затвори очи.

— Най-ужасните въпроси продължават да се въртят в главата ми. Ами ако Уокър реши да затвори устата на Брайън, за да не може той да го идентифицира? Ако успее да излети без да ни предаде сина ни или да ни каже къде е? Ако вземе Брайън със себе си, за да се застрахова.

Патриша мълча докато Нанси приключи. После се обади.

— Ще обсъдим страховете ви лично. Но си струва да ви кажа, че не вярвам в подобни перспективи. Сега карайте внимателно. Ще се видим скоро.

— А ако междувременно има някакви новини?

— Ще се свържа незабавно с вас.

Патриша затвори, втренчи се за момент в телефона, а после се обърна към обитателите на болничната стая.

— Джулия — започна тя, — как се чувстваш?

— Физически? По-добре. Емоционално… — Раменете на Джулия се свиха треперейки. — Толкова е мъчително…

Патриша кимна. Обърна се и протегна ръка да се ръкува с Конър.

— Мистър Стратфорд, радвам се да ви видя. Съжалявам, че става при тези обстоятелства.

Той пое ръката й.

— Аз също. Но Мередит и Джулия се кълнат в уменията ви. — Тежко преглъщане. — Брайън е много специално хлапе. Означава много за всички нас. Доведете го у дома.

— Ще го направим. — Тя дръпна един стол и седна. — Преди да получа повече подробности от вас, знаете ли за някой друг замесен? Някой, с когото трябва да си поговорим?

Джулия вдигна глава.

— Клиф Хендерсън.

— Определено. — Конър обясни на Патриша по какъв начин Клиф се вписва в цялата картина. — Не мисля, че вината му е по-голяма от това. Но сигурно ще поискате да говорите с него заради контактите му с Матюс. Той може да знае нещо и дори да не осъзнава, че го знае, нещо, което един професионалист може да долови. Единствената ми молба е да не разговаряте с него тук. Не искам никой друг да знае, че Джулия е в съзнание — просто като предпазна мярка.

— Съгласна съм — отговори Патриша. — Нека да сведем до минимум хората, които знаят, че Джулия е будна и говори. От друга страна, много искам да разпитам Клиф Хендерсън. Най-логичното място това да стане в полицейското управление, където Мартин Харт ще се справи с нещата. — Критичен поглед. — Дали мистър Хендерсън ще дойде доброволно?

— Заради Нанси? Можете да се обзаложите. — Конър извади мобилния си телефон. — Аз ще му звънна. Така или иначе искам да го уведомя, че Нанси е добре.

Обаждането отне две емоционални минути.

— Той отива да говори с Марти — обяви Конър и изключи телефона. Намръщи се, виждайки замисленото изражение на Патриша. — Какво не е наред?

— Хмм? О, нищо. Просто си мислех за факта, че Матюс е бил изпълнителят при отвличането. Това повдига някои въпроси.

— Това обяснява как заешкото краче на Брайън се е озовало в колата на Грег — отбеляза Конър. — И защо Грег е изтичал при Уокър толкова бързо, след като Джулия е чула да урежда пътуването на Уокър. Искал е да я накара да замълчи, завинаги.

Патриша продължи да разсъждава.

— Това е много лична намеса за наемен работник. Да не споменаваме огромния риск. И то с какви гаранции? Матюс ми се струва интелигентен човек. Трябва да му е дошло на ум, че той ще бъде свързан директно с отвличането. Хендерсън и Нанси са приятели. Очевидно Хендерсън е знаел, че Матюс получава пари от Уокър. Точно толкова очевидно е, че Нанси е имала директен контакт с похитителя на Брайън. Тя е видяла ръста му, фигурата, очите. Като се събере всичко, има голяма възможност тя да разбере кой е отвлякъл сина й, да разпознае Хендерсън. Отвличането е федерално престъпление. Уокър си е планирал изход. Той ще бъде в Швейцария, свободен като птичка. Ами Матюс? Какъв изход има той? Дали планира да се премести някъде с нова самоличност? Какви връзки ще използва? Той е градски управител, а не фигура от престъпния свят. Но какво друго би могъл да направи? Трябва да осъзнава, че ще му бъдат предявени обвинения.

Джулия се надигна в леглото.

— Какво говориш? Мислиш, че Грег ще отлети с Уокър? В това няма логика. Уговорките за полета, които правеше, бяха за един човек.

— Кажи ми какво точно чу.

Впускайки се в съботните събития, Джулия предаде всички детайли на Патриша. Тъкмо приключваше, когато мобилният телефон на Конър звънна.

— Сега пък какво? — промърмори той. Натисна бутона. — Да?

— Баща ти е. — Харисън Стратфорд звучеше по-напрегнат отколкото Конър го беше чувал някъде. — Чувал ли си се със Стивън?

— Да, тате — отговори внимателно Конър. — Той отиде при Нанси. Тя е добре. Обезводнена и с протрити крайници, но е добре. Води я към болницата да я прегледат.

— Добре. — Тежко преглъщане. — Конър, слушай, аз съм в Лейк Джордж.

Гримаса.

— Какво правиш в Лейк Джордж?

— При Филип Уокър съм.

Конър за малко не изпусна телефона.

— Какво? — Той се втренчи в Патриша и й направи жест да се приближи. Когато го направи, наклони телефона, за да може да чува и тя. — Какво каза — че си с Филип Уокър?

— Да. Той има едно жилище тук в Едирондакс. Сега това не е важно. Важното е, че той отрича да е организирал отвличането на Брайън. Настоява, че не знае нищо за това. И аз започвам да му вярвам. Едно е сигурно — той няма нищо общо с кражбата на колата ти или с инцидента на приятелката ти. За това можеш да благодариш на Грег Матюс.

Конър бавно осмисли това.

— Да се разберем направо. Уокър твърди, че е невинен, че не е замесен?

— О, замесен е, и още как. Само че не в углавни престъпления като отвличане и опит за убийство. Той просто е основният ти крадлив изнудвач. — Харисън се впусна в обяснения за записите, които Уокър имал срещу Стивън, и за обаждането, което направил, за да получи нещо срещу тях.

— Значи казваш, че обаждането за откупа не е било от Уокър?

— Не мисля така, не. Виж, аз се качих тук, за да преговарям с кучия син — с пари или с юмруци, няма значение. След като разбра колко съм сериозен и колко дълбоко е загазил, той се съгласи да сътрудничи. В момента е застанал тук до мен и се поти пред перспективата да прекара останалата част от живота си в затвора. Обади се на няколко места, през говорителя, за да чувам и аз. Свърза се с един от близките си крадци на коли. Изглежда, че Грег Матюс му се е обадил в събота сутринта и му е наредил да отиде до търговския център и да открадне колата ти, уж по заповед на Уокър. Бандитът направил както му наредили. Само че след като разбил алармата, влязъл и свързал кабелите, се появил Матюс и казал, че той поема нататък. Предполагам, че алармата на мерцедеса е била прекалено сложна, за да може Матюс да се справи сам, тъй като не е спец по електрониката. Но да прегази жена, която би могла да разбие прикритието му, това е точно по неговата част.

— Мамка му — промърмори Конър. — Блъскането на Джулия си е било хладнокръвен опит за убийство?

— Тя сигурно е открила нещо, което не е трябвало да знае.

Конър не потвърди подозренията на баща си, но срещна мрачния поглед на Патриша.

— Колкото до отвличането, Уокър се кълне, че не знае нищо — продължи Харисън. — И никой от горилите му не знае нищо. Ето и още една убедителна новина. Не виждам доказателства за плановете на Уокър да напусне страната. Но пилотът му със сигурност се подготвя. Той си мисли, че ще откара Уокър до Швейцария — и познай по чие нареждане.

— На Грег.

— Да. Матюс е подготвил всичко и е обещал на пилота щедра премия, ако това стане, и отново уж по нареждане на Уокър.

Парченцата в мозайката си идваха по местата — и то прекалено добре.

— Татко, ти не си оправил нещата с пилота, нали? — попита настойчиво Конър. — Трябва да го оставим да следва инструкциите си, за да не може Грег да узнае, че сме по петите му. Заради Брайън.

— Не съм глупав. Казах на Уокър да си затваря устата. Той каза на пилота, че потвърждава последните подробности. На този етап той не по-малко от нас иска да хване Матюс преди той да се качи на онзи самолет.

— Няма да го хващаме ние.

— Какво означава това?

— Чакай една минута. — Конър покри телефона и погледна изпитателно към Патриша. — Колко мога да кажа?

— Във всеки случай, кажи на баща си, че е замесено ФБР — посъветва го тя. — Това ще уплаши достатъчно Уокър, за да се държи към предложеното току-що сътрудничество. Но първо ми вземи адреса на Уокър в Лейк Джордж. После му кажи да стои в готовност. Повтори, че не трябва да казва на никого за измамата на Матюс. Ще бием Грег Матюс в собствената му игра.

Конър кимна.

— Тате — обади се той в телефона. — Какъв е адресът на Уокър там? — Той се заслуша, после го записа, подавайки листа на Патриша. Тя, на свой ред, извади мобилния си телефон и прекоси стаята, за да се обади. — Да, разбрах — потвърди Конър. — А сега задръж Уокър там. Кажи му, че ако се опита да избяга, ще прекара в затвора повече години, отколкото ако сътрудничи. ФБР вече се свърза с полицията в Лейк Джордж. Една цивилна кола е на път.

— Намесил си ФБР? — Харисън избухна, точно както предполагаше Конър. — Знаеш ли каква публичност ще предизвика това?

— Да. И хич не ми пука. Нито пък на Стивън. Единствената ни грижа е Брайън, искаме да го намерим и да го заведем невредим у дома. — Многозначителна пауза. — Остави, тате. Няма да спечелиш тук. Съмнявам се дали наистина го искаш. Тук не става дума за политически или за обществен скандал. Става дума за внука ти. Наистина ли искаш да рискуваш живота му, за да избегнеш скандала? Отговорът е не. Защото ако нещо се случи с Брайън, дори ти не би могъл да го понесеш.

Тежко мълчание, след което Харисън се окашля.

— Ще остана тук докато пристигнат ченгетата. После се връщам. Обади ми се на мобилния ако има някакви новини.

— Добре. — Конър изключи телефона и се обърна към Патриша, която току-що бе провела няколко бързи разговора. — Очевидно Матюс е много по-хитър, колкото си мислехме. Той не само е организирал отвличането на Брайън и лично е прегазил Джулия, но и урежда нещата така, че Уокър да бъде натопен за цялата работа. Малко допълнителни предпазни мерки. Така ще отлети като съучастник, оставяйки Уокър да опере пешкира за отвличане и опит за убийство. Е, няма да стане както той очаква. Уведомих офиса на ФБР и полицейския шеф Харт. Ще направим нужните корекции в нашето разследване. Ще има някои изненади за Грег Матюс.

19:15

Грег влезе в запуснатата мотелска стая и заключи вратата, бръкна в джоба си и извади мини касетофон.

Страхът бе страхотен мотиватор. Брайън Стратфорд бе направил точно това, което му нареди.

Парченцата от мозайката бързо си идваха по местата. Импровизираният му план, измислен единствено от него в единадесетия час, скоро щеше да му донесе джакпота.

Тъй като детето бе скрито във фургон в строежа на „Уокър Дивелъпмънт“, както и заради факта, че всички уговорки бяха направени от името на Уокър, Филип Уокър бе прецакан напълно надлежно. Хлътваше за отвличането и за всички престъпления, свързани с него.

И единственият човек, който бе чул достатъчно от истината, за да обърка всичко, беше в кома, неспособен да сподели подозренията си.

Той се намръщи, спомняйки си абсолютната паника по лицето на Джулия, когато той завъртя кабриолета на Стратфорд, насочи го право към нея и я прегази. Това все още го тормозеше. Той не беше убиец. И определено не искаше да убие Джулия. Но имаше ли избор? Трябваше да й затвори устата бързо, преди да каже на някой от братята Стратфорд какво е чула.

Е, съдбата бе благосклонна — за неговата съвест и за Джулия. Тя беше в кома, което оставяше надежда за възстановяване. В същото време в болничния доклад се казваше, че тя няма да се събуди скоро. Което бе идеално за целта му. Нуждаеше се само от седемнадесет часа. После щеше да замине, а тя можеше да отвори очи и да изчурулика подозренията си пред братята Стратфорд и пред цялата полиция на Лийф Брук. Той щеше да бъде в Швейцария. Щеше да се откаже от американското си гражданство и екстрадирането щеше да стане невъзможно.

Нещата се нареждаха гладко.

Оптимизмът му се възроди.

Самолетът на „Уокър Дивелъпмънт“ бе резервиран и щеше да бъде зареден и готов за отлитане по обяд. Приготовленията му за настаняване в Люцерн бяха финализирани. Само една нощ го делеше от цял един живот на изобилие и свобода.

Утре, точно в девет часа, щеше да се обади още веднъж на Стивън Стратфорд. Щеше да повтори исканията си — пет милиона долара в спортния сак на Брайън да бъдат оставени на летището точно в единайсет и трийсет. С една лека промяна на мястото, за всеки случай, ако кметът решеше да се прави на герой и да подготви засада в предварително уговорената ниша. Нямаше шанс за това, не и с новите инструкции, които щеше да му даде. Не! Петте милиона щяха да бъдат точно там, на паркинга, настанени сигурно във форда на кмета, на сто метра от частния самолет на Уокър. Имаше достатъчно време да се отбие във фоайето за заминаващите и да пъхне плика, който бе приготвил, в ръцете на някой носач, преди да вземе парите и да отлети към свободата.

Отпускайки се върху скърцащото мотелско легло, той погледна към устройството за преправяне на гласа, спомняйки си ужаса в гласа на Стивън Стратфорд по време на първия им разговор. Второто обаждате щеше да бъде още по-мъчително.

Приливът на сила бе нещо страхотно. Също и мислите за живота, който го очакваше.

Самодоволна усмивка изкриви устните му. Винаги бе добър в правенето на пари. Но този път наистина щеше да удари джакпота.

31

16 април, 8:25

Беше сутрин.

Стомахчето на Брайън пулсираше болезнено. Днес бе денят, в който нещо щеше да се случи. Човекът със скиорската маска каза така, когато снощи пъхна касетофона в лицето му. Каза на Брайън, че татко ще плати много пари, за да си го върне днес. Накара Брайън да говори в микрофона и да каже колко е уплашен.

Не беше нужно да се преструва. Той наистина беше уплашен. Снощи похитителят му бе по-груб от обикновено. И по-злобен. Промърмори нещо за това как кметът трябвало да съдейства, иначе… После се завъртя, сграбчи ръцете на Брайън, за да се увери, че въжетата са стегнати, и изскочи от фургона.

Брайън не искаше да мисли какво означава това иначе…

Отвън настъпи вечерен мрак. Той най-накрая заспа, но само за малко. Дори тогава сънува ужасни сънища. Събуди се рязко, целият потен и разтреперан. За минута си помисли, че се разболява. За щастие това не стана. Но искаше мама, болеше го навсякъде и трябваше да положи огромни усилия, за да не се разкрещи.

Ами ако никой не дойдеше да го вземе?

Някъде отвън се счупи клон. После още един.

Брайън вдигна глава. Там имаше някой. Не, няколко души. Мъжки глас, после друг. Дали единият не бе неговият похитител? Не приличаше на него, но Брайън не беше сигурен. Те говореха ниско и с малко думи. Сякаш не разговаряха помежду си. И двамата говореха едновременно, а гласовете им идваха от различни места — единият иззад фургона, другият — отпред.

Гласовете приближиха. Брайън вече долавяше думите. Чу името си. После чу прашенето. И изведнъж осъзна, че идват за него.

Започна да крещи с всички сили.

8:45

В болничната стая на Джулия можеше да се чуе ако някой изпуснеше игла.

И не защото стаята беше празна. Точно обратното, беше препълнена.

Джулия бе станала и облечена, неспособна да лежи в леглото нито миг повече. Мередит висеше пред вратата. Конър крачеше насам-натам, а Стивън и Нанси се бяха свили до прозореца.

Двамата прекараха нощта в болницата, в стаята до Джулия. Луис прегледа внимателно Нанси, уверявайки се, че няма трайни увреждания от изпитанието й. Физически тя можеше да се прибере у дома, но нито тя, нито Стивън можеха да понесат това. Не, и когато Патриша Авалон използваше болничната стая на Джулия като централен информационен пункт за ФБР. И не, когато новините можеха да пристигнат всяка минута, новините, за които те се молеха.

Стивън се прибра само за да вземе малко дрехи за Нанси и да програмира личната си телефонна линия, така че всички обаждания да бъдат прехвърляни веднага на мобилния му телефон. Преди това Патриша прекара цял час с него и Нанси, получавайки допълнителни факти и опитвайки се да разсее страховете им. Опитът й се оказа безплоден. Имаше твърде много детайли, които тя не можеше да разкрие и твърде много гаранции, които не можеше да даде. Вярно, изглеждаше логично Грег да не направи нищо драстично — той нямаше представа, че Джулия е в съзнание и знае самоличността на нападателя си. Колкото до това, да запуши устата на Брайън, изглеждаше също толкова логично да не го направи, дори да се случеше най-лошото и Брайън да го разпознаеше. Защо да го прави? Елиминирайки възможността за екстрадиране, той щеше да елиминира и възможността за преследване. И с това въпросът би приключил. Но Нанси твърдеше, че Грег е нестабилен, че не може да се разчита на човек, който би могъл да прегази хладнокръвно Джулия, че той не би се държал рационално.

Накрая разговорът се завъртя в изтощителни кръгове и нощта се превърна в безкрайно мъчение.

Никой не спа. Всички се взираха в телефона и във вратата, молейки се за новините, които не дойдоха.

Наближаваше девет часа.

Вратата се отвори и Патриша влезе. Всички глави се завъртяха.

— Още не — обяви просто тя. — Но скоро.

— Колко скоро? — извика Стивън и скочи на крака. — Синът ми е натъпкан бог знае къде още от петък. Кучият син, който го е взел, ще се качи на самолета след три часа. А ние просто си седим тук и не правим нищо. Само бог знае дали е добре, дали е ял, дали дори е… — Той чу задавеното ридание на Нанси и прекъсна, дръпна я към себе си и притисна главата й до гърдите си. — Съжалявам — промърмори той и я целуна по косата. — Съжалявам — повтори и срещна погледа на Патриша. — Разбирам, че работите възможно най-бързо. Предполагам, че просто губя контрол.

— И с основателна причина. Той ви е син. — Патриша приближи до него с решителен поглед. — Когато казах скоро, наистина имах предвид скоро.

Нанси се завъртя.

— Имате ли улики?

— Нека просто да кажем, че сме покрили голяма територия. Но изглежда се приближаваме до нашия отговор. Всеки момент очаквам да чуя нещо. Така че почакайте още малко.

— Не можете ли да ни кажете…?

Въпросът на Нанси бе прекъснат от звъненето на телефона на Стивън. И двамата с Нанси подскочиха.

— Вдигнете го — нареди Патриша на Стивън. — И не забравяйте, че трябва да говорите с Уокър. И, Нанси, нито дума. Искаме Матюс да си мисли, че все още сте вързана в Стоу. Нека само съпругът ви да говори.

Тя кимна с пребледняло като платно лице.

— Всичко ли е готово за размяната? — попита преправеният глас.

— Парите ще са готови до единайсет — отговори Стивън. — Ще ги откарам право на летището.

— Отлично. А сега, не забравяй, постави ги в спортния сак на Брайън.

— Добре. И да ги оставя в нишата най-близо до…

— Не. — Гласът го прекъсна. — Откарай колата си до паркинга, който е най-близо до хангар Е. Остави колата отключена, наблизо до хангара — със спортния сак в нея. Точно в единайсет и трийсет се разходи из главния терминал. Вземи си едно кафе във фоайето и слушай повикванията. Ще чуеш името си в дванайсет и петнайсет. В този момент и двамата ще имаме онова, което искаме.

— Какво означава това? — Стивън стисна телефона толкова силно, че кокалчетата му побеляха. — Къде ще бъде Брайън?

— Точно за това ще бъде повикването. Отговори му бързо. Един носач ще ти донесе плик с писмени указания в него. Те ще ти подскажат къде да намериш сина си.

— Дванайсет и петнайсет? Ти вече ще си във въздуха.

— Това е идеята.

— И аз трябва да ти повярвам?

— Нямаш избор.

Стивън затаи дъх.

— Как да разбера, че Брайън е невредим? Дай ми да говоря с него.

— А, радвам се, че повдигна въпроса. Ето ти съобщение от сина ти. — Няколко прещраквания от другия край на линията.

После се чу гласът на Брайън.

— Тате? Моля те, направи каквото казва човекът. Уплашен съм. Искам да се прибера у дома. — Разтреперано дишане, сякаш се опитваше да не заплаче. — Наистина съм уплашен, тате. Моля те, заведи ме у дома…

Още една серия от приглушени звуци и гласът на Брайън изчезна.

Стивън затвори очи и те се наляха със сълзи.

— Доволен ли си? — попита гласът.

Емоциите бяха прекалено силни, за да се задържат в Стивън.

— Ти болно, шибано копеле — избухна той, а цялото му тяло трепереше от ярост. — Ако нараниш сина ми, ти си мъртъв. Не ми пука къде ще отидеш или колко далеч ще избягаш. Ще те открия. И ще те убия. Разчитай на това.

Силата на яростта му явно се предаде от другата страна, защото там настана кратка пауза.

— Няма нужда от насилие, господин кмете — увери го преправеният глас. — Ти свърши своето. Аз ще свърша моето. А сега се захващай. Имаш два часа и петнайсет минути — точно.

Прещракване.

Сякаш в транс, Стивън изключи телефона, втренчи се в него и промърмори.

— Той изключи устройството достатъчно дълго, за да го чуя ясно. Беше гласът на Брайън.

— Стивън? — прекъсна го Нанси и го сграбчи за ръката. — Ти чу Брайън? Как звучеше? Добре ли беше? Какво каза?

Паниката в тона на Нанси изкара Стивън от парализата му. Той се фокусира върху жена си, хвана ръката й и я вдигна към устните си.

— Брайън е добре. Чух само запис на гласа му. Да, звучи уплашен, но не наранен или слаб. Наистина вярвам, че е добре. Просто искам да удуша Матюс задето ни подлага на всичко това.

— Стивън — настоя тихо Патриша, — предай ни какво ти каза.

Той си пое дъх да се успокои и предаде целия разговор. Когато стигна до точните думи в молбата на Брайън, направи всичко възможно да омекоти емоционалния удар.

Но това не помогна. Нанси бе майка на Брайън. Тя разбра, а болката от това че синът й се нуждае от нея, а тя не можеше да му помогне, бе прекалено силна, за да я понесе.

Тя покри лицето си с ръце и се разплака.

В другия край на стаята Джулия извъртя глава, задавена от собствените си ридания. Не беше време да се срива. Трябваше да бъде силна заради семейството на Брайън.

— Значи е променил мястото за предаване на откупа — коментира Патриша. Не изглеждаше изненадана. — Още една застраховка. — Тя щеше да каже още нещо, но точно тогава звънна мобилният й телефон. Извини се и излезе да разговаря сама.

Конър въздъхна и си погледна бързо часовника.

— Аз тръгвам скоро, в случай че парите са готови по-рано. Моите хора наистина правят всичко възможно. — Той приближи до Джулия и завъртя нежно лицето й. — Хей — прошепна й нежно и я погали по брадичката. — Добре ли си?

По бузите й блестеше влага.

— Съжалявам. Ако имах представа, че Грег е способен на това…

— Нямала си. Никой от нас не е имал представа за това. — Пръстите му проследиха сълзите й. — Няма за какво да съжаляваш. Ти беше до Брайън, когато го болеше. Рискува живота си, за да спасиш неговия, и за малко не умря. Да не споменаваме, че беше невероятно силна през целия този кошмар. Дори когато аз не бях. Семейството ми е щастливо да те има. Аз съм щастлив да те имам. — Той наведе глава и докосна устните й със своите. — Благодаря, че ми показа какво е важно.

Джулия нямаше възможност да отговори.

От другата страна на стаята Патриша изключи рязко телефона си и се втурна през вратата.

Нанси вдигна глава.

— Какво има?

— Стой така. Веднага се връщам. — Специалният агент излезе и вратата се затръшна зад нея.

Възцари се тишина. Четиримата останали обитатели на стаята се спогледаха.

— За какво беше това? — попита Стивън.

— Не знам. — Конър присви очи. — Но очевидно беше важно.

— Трябва да е научила нещо. — Нанси прокара разтреперана ръка през косата си. — Но какво? О, боже, Стивън, ами ако Брайън е… ами ако се е случило нещо.

— Не мисли така — нареди съпругът й и я прегърна през раменете. — Просто недей.

Джулия се взираше през малкото квадратно прозорче на вратата, изучавайки напрегнато майка си, наблюдавайки поведението и действията й. Мередит се изправи на крака, скръсти ръце и на лицето й се изписа пламенно, чакащо изражение.

— Каквото и да е станало, не е лошо — реши тихо Джулия. — Всъщност аз се моля да е добро.

Докато говореше, устните на майка й се разтегнаха в усмивка и тя кимна, казвайки нещо на Патриша, после клекна и вече не се виждаше през прозорчето.

Патриша надникна в стаята.

— Имате ли нещо ново за нас? — попита умолително Нанси.

Искрено удоволствие блесна в очите на Патриша.

— Имам нещо по-добро. Имам посетител. — Тя отвори вратата докрай и се облегна в нея, за да може Мередит да вкара количката в стаята — количка, в която седеше онзи, с когото Мередит клекна да говори преди малко.

Посетителят им бе с ниска, сгушена фигура, напълно скрита от одеялото.

Но само за малко, колкото Патриша да затвори вратата и да кимне на Мередит.

С едва доловима усмивка Мередит посегна към одеялото и го дръпна.

— Добре, шампионе — подкани го тя. — Давай.

Появи се любимото лице на Брайън — уморено и насълзено, но пламенно като на кученце. Той се измъкна от одеялото, изправи се на крака и огледа всички едновременно.

— О, боже — прошепна Нанси. — Брайън. — Тя протегна ръце. — Брайън!

Той изтича при нея и наддаде пронизително ридание, когато майка му го сграбчи и го задуши в силната си прегръдка.

— Мамо — извика той и я прегърна с всички сили.

— О, скъпи, добре ли си? Наранен ли си? Ти… — Нанси плачеше твърде силно, за да може да говори.

— Добре съм, мамо. — С онази рядка, удивителна чувствителност на възрастен, Брайън утешаваше майка си между риданията й. — Честно, добре съм.

Той усети как две други ръце го прегръщат отзад и се обърна, а цялото му лице грейна, като видя баща си.

— Тате! — И се хвърли към баща си.

Стивън го прегърна здраво и притисна устни в разрошената коса на Брайън. Той плачеше открито, а раменете му се тресяха, докато държеше сина си.

— Хей, ти — успя да промълви той. — Адски ми липсваше.

— Ти също ми липсваше… — Гласът на Брайън бе приглушен от ризата на баща му. — Наистина бях уплашен.

— Аз също — призна Стивън. — Но вече всичко свърши. Ти си тук с нас и си в безопасност.

— Мама също? — Брайън стрелна неспокоен поглед към майка си. — Той я накара да изпие нещо, което я приспа.

— Добре съм, скъпи — увери го Нанси и разтърка гърба му. — Татко се качи горе и ме откри. А сега, когато и ти си у дома, аз съм повече от добре. — Тя се усмихна през сълзи. — Аз съм една щастлива жена. Имам си двама герои — ти и татко.

Тази похвала впечатли достатъчно Брайън, за да разсее мрачните му предчувствия.

— Герой. — Той обмисли идеята и престана да хленчи. — Това звучи много готино.

— Така е — потвърди Стивън. — Толкова се гордея с теб! Ти се грижеше за мама и премина през това като герой. Не съм виждал по-смел човек от теб.

— Аз също — съгласи се Нанси. Тя приглади косата на Брайън, отмахна един кичур от лицето му и го огледа с опитното око на майка. — Сигурно умираш от глад.

— Да. — Изразително кимване, тъй като приоритетите и способността за бързо възстановяване на едно седемгодишно момче излязоха на преден план. — Може ли чийзбургер и пържени картофки?

В момента Нанси би изкупила целия „Макдоналдс“, толкова бе облекчена. Но си наложи по-практичните, майчински инстинкти и те взеха връх.

— Сладичко, не мисля, че първото ти ядене след три дни трябва да е…

— Ядох и вчера, и онзи ден — възпротиви се Брайън. — Само днес не съм.

Нанси и Стивън си размениха озадачени погледи.

— Днес е понеделник, Брай — обясни Стивън. — Отвлякоха те в петък.

— Знам. Броих нощите. Те бяха тъмни и зловещи и аз ги мразех. Както и да е, сутрин се хранех. Мистър Матюс ми носеше овесени ядки и пепси.

— Така ли? — попита изненадан Стивън.

— Аха. А след това ме развързваше, за да мога да отида в гората и… е, нали знаеш.

Баща му присви устни.

— Да, знаем.

— Брайън? — Патриша Авалон прекъсна срещата им. — Мистър Матюс ли каза?

— Да. Това му е името. Той работи за татко.

Тя премигна и погледна към Стивън.

— Никога не сме споменавали името на похитителя — обясни тя. Любопитен поглед към Брайън. — Мистър Матюс не носеше ли маска? Така ли го позна?

— Не — махна с ръка Брайън. — Носеше една от онези бандитски скиорски маски. Изобщо не я сваляше.

— Тогава ти как…

— Гласът му — обясни търпеливо Брайън. — Много съм добър в разпознаването на гласове. Само питай татко. Когато вдигна телефона, винаги знам кой е от другата страна, още преди да се представи. Както и да е, чувал съм гласа на мистър Матюс много пъти, винаги когато ходех в офиса на татко.

— Разбирам. — За пръв път Патриша изглеждаше изненадана. — Родителите ти са прави. Ти наистина си много умно момче.

— Благодаря. — Брайън се намръщи. — Мистър Матюс понякога ставаше много гаден и страшен. Мисля, че е защото толкова много искаше парите. Но не ме нарани, с изключение на стегнатите въжета. Сигурно се е досетил, че татко ще го пребие ако го направи. — Брайън стрелна баща си със заинтересован поглед. — Ти даде ли му парите? Трябва да са били много.

Стивън се усмихна.

— Много бяха. Не, все още не са у него. Чичо Конър беше тръгнал да ги вземе, когато ти се появи. Като стана дума… — Стивън пусна Брайън и отстъпи встрани, за да може синът му да види и другите хора в стаята. — Мисля, че имаш да поздравиш още няколко твои фенове.

— Чичо Конър! Мис Талбот! — Брайън вдигна ръка към чичо си.

Конър клекна с подозрително влажни очи.

— Добре дошъл у дома, шампионе — промърмори той и обгърна Брайън в гигантската си мечешка прегръдка. — Къщата беше много по-тиха без теб.

— Ти още ли живееш там?

— Можеш да се обзаложиш, че е така. Всъщност мисля, че довечера трябва да си направим един голям купон за добре дошъл. Пица. Аз черпя. Ще донеса толкова парчета колкото поискаш.

— Може ли и мис Талбот да дойде? — Брайън зададе същия въпрос, който зададе на паметния съботен бейзболен мач, преди шестнайсет дни и цяла вечност.

— Да, шампионе — отговори трескаво Конър. — Разбира се, че може.

Брайън пристъпи към Джулия, после спря и гримасата се върна на лицето му.

— Мис Талбот, защо продължавате да плачете? И защо имате този голям бинт на главата си? И всичките други бинтове на ръката ви? И вие ли сте ранена?

Тя кимна, слезе от леглото и без да обръща внимание на слабостта и замайването повдигна здравата си лява ръка, дръпна Брайън към себе си и го целуна звучно по бузата.

— Претърпях произшествие. Но сега съм по-добре. И плача, защото много, много се радвам да те видя.

— Аз също се радвам да ви видя. — Той присви очи с обнадежден поглед. — Ще дойдете ли на пица? Или отново имате да оценявате правописни тестове?

— Не. — Тя преглътна с мъка. — Този път нямам правописни тестове. Стига доктор Тилерман да каже, че съм добре, с удоволствие ще дойда на пица.

— Не бъдете толкова сигурна — предупреди я Нанси, тресейки се от смях през сълзи. — Нямате представа колко боклуци обичат да слагат Брайън и Конър върху пицата си. Когато кажат да има всичко върху нея, наистина говорят сериозно. Нужен е огромен кран, за да повдигне всяко парче.

— Уф… — Джулия потрепери. — Ще трябва малко време, за да свикна.

— Да не би просто да размислите и да не дойдете? — попита неспокойно Брайън.

— Няма начин. — Джулия стисна ръката му. — За нищо на света няма да пропусна този празник.

— Освен това, отсега нататък мис Талбот ще яде много пица с нас — допълни Конър. Усмихна се и намигна на Джулия. — Но ще направя компромис. Какво ще кажете за голи блатове или може би няколко, които ти и Нанси ще изберете, с плънка по ваш избор.

Джулия се усмихна.

— Звучи добре.

— Ще идвате по-често? — прекъсна ги развълнувано Брайън. Не бе пропуснал коментара на чичо си. — Това заради мен ли е или заради чичо Конър?

— И заради двамата.

— Дори след като вече не сте ми учителка?

— Дори и тогава.

— Страхотно — усмихна се Брайън. — Ето такова свикване ми харесва.

— В такъв случай — намеси се Конър — има още нещо, с което ще трябва да свикнеш. Мисля, че то също ще ти хареса, макар че ще ти е нужна малко практика.

— Практика? Имаш предвид като в бейзбола?

— Да, като в бейзбола. Може би по-добре.

— По-добре от бейзбола? — Брайън изглежда се съмняваше.

— За мен е така. Мисля, че и за теб ще бъде така. — Конър наведе глава и срещна любопитния поглед на Брайън. — Ще трябва да свикнеш да наричаш мис Талбот с различно име. Мислиш ли, че ще се справиш?

— Какво име? — попита Брайън.

Конър присви устни сякаш преценяваше внимателно възможностите.

— Не знам… Как ти звучи леля Джулия?

Минаха около двайсет секунди преди Брайън да осъзнае това.

После той наддаде вик.

— Ще се жените?

— Да.

— Уха! — Вълнението на Брайън направо експлодира и той се обърна към родителите си. — Вие знаехте ли?

— Досещахме се — усмихна се Стивън.

— И се вълнувахме за това — допълни Нанси.

— Аз също. — Брайън грейна. — Сега имаме да празнуваме още нещо. Може би ще трябва да вземем и сладолед с пицата.

— Добра идея. — Погледът на Стивън прелетя върху сина му — от жизнерадостното му изражение до окъсаните му, мръсни дрехи — и очите му се премрежиха. — Мисля, че имам да празнувам много — промърмори глухо и прегърна здраво Нанси. — Аз съм един голям щастливец.

Той се обърна към Патриша.

— Благодаря ви — кимна трескаво той. — Нямам какво повече да кажа.

— Няма защо да ми благодарите.

— Да, ФБР бяха супер готини — обяви Брайън. — Разбиха вратата на фургона, в която бях. Радвам се, че успях да изплюя онази кърпа, за да извикам като ги чух. Знаех, че са ченгета щото чух радиостанциите, по които си говореха. И си чух името. И извиках. Шефът на полицията Харт също беше там. Даде ми шоколадова бисквитка за по-късно… оох. — Брайън бръкна в джоба си и извади шепа кафяви трохи. — Смачкал съм я.

— Сигурно. — Стивън разроши косата му. — Фургон? — погледна той Патриша. Най-накрая се реши да разпита за детайлите. Отлагаше това докато се увери, че Брайън е достатъчно добре, за да понесе подобен разговор. — Грег е скрил Брайън във фургон?

— Строителен фургон на един изоставен строеж на „Уокър Дивелъпмънт“ — изясни тя. — Матюс е планирал това много внимателно. Уредил е нещата така, че всички доказателства да сочат към Уокър, че той стои зад отвличането на Брайън. — Патриша започна да брои на пръсти. — Самолетът и пилотът на Уокър са готови за излитане. Брайън е скрит във фургон на Уокър. Една от горилите на Уокър е разбила колата на Конър и вероятно я е откраднала — при което, на свой ред, прегазването на Джулия изглежда като инцидент, който няма нищо общо с това. Много умен план. Матюс го е скроил така, че не само да избяга абсолютно безнаказано, но да го направи така, че всички да повярват, че той е бил само съучастник, а Уокър е бил мозъкът на всички углавни престъпления.

— Значи вашите агенти са търсили именно там, по строежите на Уокър?

— Не само по строежите. И в построените от компанията му сгради, и в онези, в които е инвестирал. Плюс личните му имоти. Уокър притежава много имоти на свое име. После дойде редът на къщите и апартаментите на неговите служители, резиденциите, принадлежащи на всички, свързани с него — от наемниците му до известните членове на обкръжението му. Всеки от тях би могъл да помага и да подтиква Матюс в опитите му да натопи Уокър. Повярвайте ми, беше тягостен процес.

— Сигурен съм. — Стивън усети още един пристъп на благодарност. — Какво ви накара да се насочите към този строеж?

— Прегледахме списъка с възможни места, който съставихме бързо и методично. Когато стигнахме до въпросния строеж, открихме, че всички строителни работи там са преустановени временно. Което означаваше, че строежът е пуст. Закрит. Оборудването на Уокър все още бе там, но нямаше никакви работници. Никой не би си направил труда да посети това място. Идеално за задържане на заложник. Мартин Харт го провери лично. Забеляза следи от гуми, съвсем пресни. Останалото беше лесно. Нашите агенти откриха Брайън и го прехвърлиха в кола на ФБР. Държахме го увит в онова одеяло, за да може спасяването му да си остане нашата малка тайна. — Патриша се усмихна към Брайън. — Брайън ни помогна като е крещял, тропал и вдигат възможно най-силния шум, за да могат нашите хора да го открият.

— Както правя на мачовете на „Янките“ — обясни Брайън на баща си.

— А, тогава не е чудно, че са те чули.

Брайън се размърда, очевидно отегчен от преразказването на събитията.

— Тате, може ли вече да вървим? И можем ли да спрем някъде за чийзбургер и картофки?

Стивън стисна зъби. Толкова му се искаше да се съгласи, но не можеше. Не и докато Грег беше на свобода. Като гаранция за сигурността им, беше наложително Брайън, Нанси и Джулия да останат скрити до залавянето на Грег.

Той срещна сериозния поглед на Патриша и видя потвърждение на разсъжденията си.

— Знаеш ли какво, шампионе? — обърна се той към Брайън. — Още не може. Първо, доктор Тилерман е някъде тук. И аз наистина искам той да те прегледа, точно така, както направи с мама. Имал си доста сурови преживявания.

— Сигурно — съгласи се неохотно Брайън. — Мистър Матюс не ме накара да пия онова нещо, което даде на мама. Но сложи на лицето ми нещо миризливо и аз заспах от него. Май че го прави няколко пъти, щото не си спомням возенето в колата.

На Стивън отново му се прииска да удуши Грег Матюс. Но този път той запази самообладание заради Брайън.

— Точно така. Също така ще ти трябва малко антибиотик за онази инфекция в ухото ти. Трябваше да го вземаш десет дни. Мисля, че ще трябва да поостанем още малко.

— Аз също се нуждая от преглед, Брайън — напомни му Джулия. — И мен няма да ме пуснат без да ме прегледат. Така че ще си правим компания. — Палава усмивка. — Само че никакви тренировки по бейзбол. Ръката ми няма да е във форма за известно време.

Брайън присви вежди със съчувствие, а мисълта за невъзможността й да хвърля, бе равносилна на мъчение.

— Какъв инцидент сте преживяла?

Джулия реши да отговори неясно. Брайън вече бе преживял достатъчно травми. Не му трябваха грозните детайли.

— Отидох до търговския център да чуя речта на татко ти. Паркингът бе претъпкан. Удари ме една кола, която караше много бързо.

— Уха! — Брайън се опули. — Това е почти толкова вълнуващо, колкото моето отвличаше.

— Почти — съгласи се Джулия.

Докато Брайън беше зает, Патриша се обърна към Стивън и Нанси, снижавайки глас, за да могат да я чуят само те.

— Иска ми се да ви кажа да си идете у дома, но не мога. Все още не мога. Имаме да довършим някои неща.

— Да приковем Грег Матюс към стената — заключи Стивън.

— Точно така. Той не знае нищо — не знае, че Уокър ни сътрудничи и че е под охрана, не знае, че Джулия е в съзнание и че Нанси си е у дома. И със сигурност не знае, че Брайън е спасен. Трябва да задържим нещата така, по очевидни причини. — Патриша скръсти ръце на гърдите си и премести погледа си от Стивън към Нанси. — Разбирам, че искате да бъдете със семейството си, да се приберете у дома и да загърбите всичко това. Моля ви за още няколко часа, за да приключим с играта си и да заложим капана.

— Не е нужно да питате — увери я Стивън. — Не можете да ме спрете. Искам да заключат този тип и да изхвърлят ключа.

— Какво искате да направим? — попита Нанси.

— Вие останете тук с Брайън и Джулия — инструктира я Патриша. — Мередит ще поеме поста си до вратата. Нуждая се от Конър, за да вземе парите, както бе планирано, и от Стивън, за да ги откара до летището. Стивън, следвай точно инструкциите на Матюс, все едно че животът на Брайън все още е заложен на карта. Остави спортния сак в колата си и върви във фоайето. Изчакай носача да ти даде напътствия. До тогава ние ще сме се справили с Матюс и целият маскарад ще е свършил.

— ФБР ще го залови на летището?

Патриша се усмихна.

— Нещо по-добро и по-фино. Спомняте ли си за притесненията си, че Матюс може да се опита да вземе Брайън със себе си като застраховка? Е, и ние си помислихме за това. И изпратихме нашата застраховка, за да убием това в зародиш, за всеки случай. — Бърз поглед към Брайън. — Слава богу, че не се стигна до това. Но все пак стратегията, която прилагаме, ще направи ареста тих и с възможно най-малко сензации. — Язвителна усмивка. — Сигурна съм, че това ще задоволи баща ви. Той много искаше да не се вдига много шум.

— Да, така е. — Нямаше нужда Стивън да пита Патриша какво има предвид. В минутата, когато Харисън Стратфорд се върна в града към полунощ, той се спусна в полицията в Лийф Брук като лавина, уверявайки се, че те са възможно най-дискретни.

Честно, Стивън се бе освободил от баща си. Беше погълнат от една-единствена мисъл — да открие Брайън. След това, добре, той все още беше бесен заради участието на баща си в плана на Уокър, особено от онова, в което се превърна по-нататък.

Но когато всичко това свършеше, той и властният Харисън Стратфорд щяха да проведат един доста сериозен разговор. Стивън си бе подбрал някои думи за него. След това щеше да пусне професионалната бомба, която щеше да затвори тази глава от живота му завинаги.

— И така — заключи Патриша. — Ако няма повече въпроси, да започваме. Вие свършете своята част от работата, ние ще свършим нашата.

— Дадено. — Стивън погледна към брат си в другия край на стаята. — Хей, Конър, имаме среща — обяви многозначително той.

Конър разбра.

— Ясно. — Той се наведе и целуна нежно Джулия. — Ще помогна на Стивън да хване онзи кучи син, който те прегази — промърмори той достатъчно тихо, за да не го чуе Брайън.

Джулия кимна.

— Внимавай.

— Добре. — Погледът на Конър се смекчи. — Междувременно, кажи на Луис, че очаквам да те прибера у дома, така че най-добре да ти даде документ за изписване. Ако се нуждаеш от грижи и внимание, аз ще ти ги осигуря — но в твоето легло, не в болничното.

— Ще му кажа — обеща тя и устните й се разтегнаха в едва забележима усмивка. — Връщай се бързо.

— Само ще взема парите за откупа и ще помогна на Стивън да ги пъхне в сака. След това той ще се погрижи за останалото. — Още една целувка. — Междувременно започвай да планираш сватбата ни.

Очите й грейнаха игриво.

— И медения месец?

— Особено медения месец. Избери някое място, където би искала да останеш един месец. И луксозен хотел със страхотен рум сървиз и с красив изглед от леглото. Защото няма да ставаш от него.

Джулия се разсмя нежно.

— Да, сър.

Конър се изправи и разроши косата на Брайън.

— Искам ти и бъдещата ти леля Джулия да се прегледате добре — инструктира го той с нормален тон. — Веднага след обяда ще ви измъкнем от тук. Аз ще се върна преди татко ти, така че ще донеса чийзбургери и пържени картофки. Но ти не се тъпчи. Довечера планирам състезания по ядене на пица. Очаквам да бъдеш главният ми конкурент.

— Хм… — намеси се Стивън и се окашля. — Мисля, че ме забравяш. Аз мога да изям повече парчета от двама ви заедно.

Широка усмивка грейна по лицето на Брайън.

— Няма начин. Нали, мамо?

Нанси завъртя очи.

— Защо за мъжете всичко е състезание?

— Това е в кръвта ни. — Стивън срещна погледа на жена си. — Но това състезание е само за забавление. Никакви облози за победителя. Изобщо няма да има никакви залози. — Помежду им протече мълчаливо общуване.

— Пази се — промърмори Нанси и докосна брадичката му с длан. — Никакъв героизъм. Остави ФБР да се оправи с Грег. Ние с Брайън се нуждаем от теб.

— Добре — съгласи се тихо той. — Имаш ме.

32

11:30

Летището в Уестчестър Каунти

Грег стоеше в сенките, наблюдавайки как фордът на Стивън влиза в паркинга. Отлично. Точно на време.

Самият той пристигна тук в единайсет и намери един млад и енергичен носач, който да изпълни заръката му. Увери се, че момчето е разбрало колко е важно да достави писмото на кмета Стратфорд. Начин да се увери, че съвестта му е чиста. В крайна сметка, той не искаше детето да умре. Искаше само да си вземе петте милиона и да се разкара от страната.

Наблюдаваше как Стивън излиза от колата. Изглеждаше измъчен и изтощен, сякаш бе минал през ада. Е, адът му скоро щеше да свърши — поне засега. При неговата страст към хазарта, скоро щеше да се забърка в някоя друга каша. Много скоро отново щеше да злоупотреби с парите за кампанията си, а после пак щеше да разчита на брат си да го измъкне.

Най-накрая Стратфорд щеше да разбие брака си и политическата си кариера и да стигне до самоунищожение.

Филип Уокър нямаше да е човекът, който да подпали този фитил. Вече не. Гадното копеле щеше да гние в затвора. След като в продължение на месеци разиграваше Грег като лакей, той си го заслужаваше. Един малък бонус, който Грег организира за себе си, пускайки улики като трохи. Уокър щеше да се сгромоляса. Без значение, че Грег нямаше да е там, за да свидетелства. Само да знае, че е победил Уокър — и да знае, че Уокър го осъзнава, — това му беше достатъчно.

Престана да размишлява, когато Стивън излезе от колата и се огледа за кратко, преди да тръгне към вратата за летището.

Добре. Почти е готово.

Все пак Грег изчака още пет минути, за по-сигурно.

Минутите тиктакаха. Никаква следа от Стратфорд. Той не се върна при колата си. И никаква следа от ченгета или някой друг от семейство Стратфорд, дошъл да подкрепи кмета.

Достатъчно.

Грег тръгна към форда. Видя спортния сак през десния прозорец. Отвори небрежно вратата, измъкна сака и го метна на рамо. Отвори го само колкото да провери съдържанието. Парите бяха там. Той затръшна бързо вратата, отдалечи се, насочвайки се в противоположната на Стивън посока, към частния самолет на „Уокър Дивелъпмънт“.

Качи се на борда, подготвен за въпросите, които Джери Бейнс, частният пилот на Уокър, щеше да му зададе.

Джери излезе от пилотската кабина, присвил озадачено вежди.

— Мистър Матюс? Какво правите тук? Къде е мистър Уокър?

— Промяна на плановете в последната минута — обясни му Грег. — Мистър Уокър има спешно събрание на акционерите. Иска да занеса това в Швейцария и да оформя сделката му. Иска да побързам. Каза да ме откараш там и после да се върнеш директно тук. Ще се обади по време на обратния ти полет и ще ти даде инструкции за това кога ще се нуждае от теб, за да го докараш при мен. Не се безпокой. Ще ти даде ден-два почивка. — Грег бръкна в джоба си и извади няколко банкноти. — Между другото, ето ти хилядата долара плюс малка добавка.

Джери ги взе.

— Добре, благодаря. — Той посочи към спортния сак. — Не казахте ли голям кожен куфар?

Грег очакваше и това.

— Уокър го взе — обясни той. — Заедно с документите за приключване на сделката. Ще ги вземе със себе си. Аз имах време да взема само някои предварителни бележки, малко дрехи и комплекта си за бръснене. Достатъчно за начало. След това Уокър ще поеме нещата. Аз ще се върна у дома с пътнически самолет. — Грег погледна към кабината и кимна да поздрави втория пилот на Джери.

Той му отвърна. Беше млад, спретнат мъж, който бъбреше по мобилния си телефон. Грег не беше го виждал никога, но не му пукаше. Пукаше му само за това да се измъкне по-скоро от тук.

— Проверих — извика той на Джери и се обърна, за да влезе в основния салон и да се настани на мястото си. — Небето ще е ясно и няма да има никак турбулентност. Излитането трябва да е без проблеми. — И продължи навътре.

— Съжалявам, мистър Матюс — отговори младият втори пилот. Той излезе от кабината, наведе се и препречи пътя на Грег. — Излитането е отложено за неопределено време.

Стомахът на Грег се присви и в съзнанието му се оформи грозно предчувствие.

— Какво означава това?

— Означава, че няма да ходите никъде. Освен в затвора. — Вторият пилот извади пистолет и едновременно с това размаха официалната си карта в лицето на Грег. — Специален агент Карвър, Федерално бюро за разследване — представи се той. — Чаках ви. — Пресегна се, дръпна ципа на спортния сак и надникна вътре. — Арестуван сте за отвличането на Брайън Стратфорд, опита за убийство на Джулия Талбот и за дълъг списък от други престъпления, за които полицейският шеф Харт с радост ще ви разкаже.

Грег замръзна и за момент видя как бъдещето му се разпада пред очите му.

— Но още няма даже дванайсет часа — промърмори безсмислено той. — Как…

— Защото кметът взе сина си. Открихме го преди три часа. А сега да вървим.

От другата страна на пистата Стивън наблюдаваше как отвеждат Грег. Той изглеждаше замаян, сякаш не можеше да повярва, че е бил победен в последната минута. Жестокото, алчно копеле.

Стивън продължи да наблюдава докато главата на Грег изчезна на задната седалка в цивилната кола на ФБР и автомобилът потегли. Това бе финалът на всичко това, което предизвика силно усещане за справедливост, възмездие и преди всичко, за край на мъченията.

Кошмарът свърши. Останалото зависеше от него.

Безкрайно облекчен, Стивън скочи във форда си и подкара към болницата — и към семейството си.

Време за ново начало.

33

23 април

Известието за оставката на кмета и за оттеглянето му от сенаторската надпревара бе публикувано във всички местни и регионални вестници.

Решението му да се оттегли от политиката и да се върне към правото, както и семейната криза, подтикнала го към това, се появи в големите вестници в целия щат, както и в множество таблоиди и по клюкарските страници. В крайна сметка кметът беше преди всичко Стратфорд.

Всички медии се нахвърлиха към личната история за това как синът на кмета Стратфорд бил отвлечен от Грег Матюс, градският управител на Лийф Брук. Историите разказваха как Матюс дрогирал Нанси Стратфорд, как отвлякъл малкия Брайън и как се опитал да убие Джулия Талбот, годеницата на Конър Стратфорд и учителка на Брайън, когато тя се опитала да се добере до семейство Стратфорд със своите подозрения за участието му в коварния план. Докладваше се за изключителната роля на полицията в Лийф Брук, в съдействие с ФБР, после репортерите се впускаха в успешното откриване на Брайън и навременното залавяне на Матюс, точно когато се готвел да напусне страната с парите от откупа.

По-малко внимание се обръщаше на историите, споменаващи, че предприемачът Филип Уокър бил замесен в криминални афери с Матюс, включващи пране на пари, кражби на коли и изнудване.

Съобщаваше се, че Уокър сключил сделка с прокуратурата и щял да излежи намалена присъда.

Матюс, от друга страна, бе изправен пред федерални обвинения и щеше да види белия свят след много, много време.

В отговор на публичната врява, която се надигна за емоционалните и личните жертви от случилото се, Конър Стратфорд действаше като говорител на семейството. Той даде ексклузивно интервю на цяла страница за „Leaf Brook Herald“, главния конкурент на вестника на Черил Леджър, „Leaf Brook News“. В това интервю той описа страданията, които е претърпяло семейството му при изчезването на Брайън и тяхната поразителна благодарност, когато Брайън бе върнат невредим, а похитителят му — заловен. Конър сваляше шапка на полицията в Лийф Брук и на ФБР за тяхната несравнима отдаденост и за безспорния им професионализъм.

Той също така изказа възторжена, макар и не безпристрастна, похвала на Джулия, говорейки с гордост за ролята, която тя изигра в спасяването на Брайън, както и за любящата й преданост към нейните ученици. Продължи да разказва за отдадеността й към децата изобщо и сътрудничеството й с Американското професионално общество за тормоза над децата. Говорейки благосклонно за организацията, която го свърза с Патриша Авалон и после с ФБР, той увери публиката, че ще даде силна подкрепа за APSAC[1] и че ще покровителства семинарите, които Джулия и майка й изнасяха в местните болници.

Темата за болниците върна репортерката към прегазването на Джулия и Конър откровено призна колко е страдал през часовете, в които тя е била в безсъзнание и за неизразимото си облекчение, когато отворила очи. Не скри чувствата си към Джулия и в един по-личен план, щастливо обяви предстоящата им сватба, която бе насрочена за юни — давайки на Джулия повече от достатъчно време да се излекува физически, а после да се върне в класната стая и да приключи учебната година. Детайлите за церемонията и приема щяха да бъдат обявени по-късно. Но не и мястото на медения месец. То щяло да бъде държано в тайна завинаги, за да могат булката и младоженецът да се насладят на уединението, което заслужават.

Цял един абзац от интервюто бе посветен на иронична похвала за Черил Леджър, която се оказала отличен, макар и неосведомен за това, съюзник.

Доразвивайки темата, Конър обясни, че твърде ревностното нахлуване на мис Леджър в личния живот на семейство Стратфорд, особено засилено по време на кризата, родило идеята да я използват, за да подхвърлят информация на похитителя, а не да следват първоначалното си намерение и да я съдят за клевета и тормоз.

И така той дал на мис Леджър невярната информация за това, че Джулия все още е в кома, знаейки много добре, че репортерката ще сграбчи възможността да отпечата тази ексклузивна история, разкрасявайки я по обичайния си маниер. И всичко станало прекрасно.

Думата пешка, разбира се, не бе използвана никога.

Колкото до решението на брат си да се оттегли от политиката, Конър свърза това с обяснението, че заплахата към семейството на Стивън го е разтърсила силно и го е накарала да преоцени приоритетите си. Достатъчно трудно бе да бъдеш Стратфорд. Това означаваше постоянно да живееш пред очите на обществото. Да бъдеш Стратфорд и да бъдеш в политиката означаваше да изложиш семейството си на повече опасности, отколкото Стивън искаше да рискува. И така, макар че любовта му към Лийф Брук и щата Ню Йорк си остава силна както винаги, той решил да докаже тази любов по по-безопасни начини.

Резултатът от интервюто засили вече широко разпространеното съчувствие и гордост, които изпълниха сърцата на хората, след като се появи историята за отвличането на Брайън — съчувствие към кмета Стратфорд и всичко, което бе преживял, и гордост за решителността му да защити семейството си на всяка цена. Политическите му последователи бяха разочаровани, но го подкрепяха. В крайна сметка той се оттегляше от политическия живот, но го правеше с чест и големи постижения. В края на краищата все пак отърва града от едно животно като Грег Матюс и от един мошеник като Филип Уокър. Погрижи се и за избирателите си, както винаги. А когато осъзна, че вече не може да върши това без резерви или компромиси, беше достатъчно етичен да се оттегли, вместо да се върти в офиса и да върши половинчати работи.

Накратко, в очите на гражданите от Лийф Брук кметът Стратфорд излезе на преден план и се превърна в още по-голям герой.

Разбира се, имаше и някои детайли, които Конър пропусна в това интервю.

Единият бе неофициалната сделка, която сключиха с Мартин Харт. Марти се съгласи да си замълчи за онова, което знаеше за хазарта на Стивън, включително и за временната му злоупотреба с пари от фондовете на кампанията, в замяна на оставката му. Решението на полицейския шеф се коренеше не само в лоялността и състраданието, но и в здравия разум. Стивън направи велики неща за Лийф Брук, даде цялата си подкрепа за нуждите на полицията. Плюс това той беше добър човек, свестен, и Марти го уважаваше — независимо от слабостите му. Според шефа на полицията Стивън вече бе платил скъпо за неблагоразумието си. Беше пребит и изнудван и за малко щеше да изгуби жена си и сина си. Беше притиснат до края на силите си и си призна това откровено, като започна да ходи на сеанси при психотерапевт, който щеше да го подкрепя по пътя му към възстановяването. Неясно защо — дали заради собственото си бъдеще или заради това на града и щата, той подаде оставка като кмет и се отказа от политическото си бъдеще.

Достатъчно. Марти беше повече от щастлив да остави Стивън да напусне поста си с емоционално изпращане и неопетнена репутация.

После идваше ред на Харисън Стратфорд, чиято реакция бе всичко останало, но не и съгласие. Той направо щеше да припадне, атакувайки Стивън до край, когато чу какво възнамерява да направи с бъдещето си по-големият му син.

Стивън отвърна на атаката, въоръжен с убеденост, каквато Конър никога не бе виждал у него, и самоувереност, която ясно показваше прогреса му. Той заложи всичко на линията — от манипулациите в детството му, които го прецакаха, до мечтите, които баща му осъществяваше активно чрез него, до директната си, недвусмислена декларация, че от сега нататък ще живее своя живот, а не живота на баща си. Колкото до това дали Харисън някога ще бъде част от живота му, заседателите все още не бяха взели решение.

Баща им бе поразен. Всъщност Конър за пръв път го виждаше онемял. Интересното бе, че въпреки горчивото разочарование и гнева, Конър можеше да се закълне, че Стивън за пръв път спечели уважението на баща им.

Удивително как се подредиха нещата. Стивън получи огромна доза от толкова нужното му самоуважение, а баща им получи също толкова нужното му смирение.

Нещата с Клиф бяха почти толкова несигурни. Очевидно взаимоотношенията му със Стивън и Нанси бяха подложени на огромни удари. Все пак, подхранван от едно десетилетие приятелство, той отиде до къщата им в деня след щастливото завръщане на Брайън, за да изрази облекчението си и още веднъж да изкаже разкаянието си.

Стивън можеше да го изхвърли. Но не го направи. Той, по-добре от всеки, разбираше човешката слабост и влиянието, което тя би могла да има върху нечий живот. Разбираше и какъв кураж е бил нужен на Клиф да дойде в дома им и да се изправи пред тях, да не споменаваме за смелостта, която му е била нужна, за да признае провалите си, да се изправи директно срещу грешките си и да се опита да ги поправи.

Стивън би бил един проклет лицемер, ако не обърнеше внимание на паралела между положението на Клиф и своето. И тъй като той продължаваше напред, не дължеше ли и на Клиф една възможност да направи същото? В крайна сметка обсъди всичко това с Нанси и тя се съгласи. Щяха да се опитат да запазят приятелството си с Клиф.

Тримата започнаха заедно да закриват сенаторската кампания на Стивън, връщайки внимателно всеки дарен долар. Това бе една символична, но и безусловна стъпка, прерязваща парче от минатото, с което те бяха повече от щастливи да се разделят.

След това дойдоха правните идеи, които Стивън и Клиф трябваше да обсъдят, когато Стивън откриеше отново юридическата си практика. Може би някой ден дори щеше да има дела, в които да си сътрудничат. На социалния фронт Нанси имаше интересно съобщение за Стивън, когато се прибра у дома с украшения за булчинската рокля за сватбата на Джулия и Конър. Джулия бе решила да събере Робин Хейли и Клиф на приема. Приемайки старата поговорка, че противоположностите се привличат, тя бе убедена, че те двамата ще си подхождат. И, след като в същия ден тя срещна Робин в булчинския магазин, Нанси трябваше да се съгласи.

Перспективите изглеждаха обещаващи. Особено след като Нанси увери палаво Стивън, че освен факта, че и двете са естествено руси, тя и Робин нямат и най-малка прилика помежду си.

С приближаващата сватба и толкова много нови начинания животът изведнъж се изпълни с надежда.

И започна нужното изграждане — и възстановяване.

[1] APSAC — American Professional Society on the Abuse of Children — Американско професионално общество за тормоза над децата. — Б.пр. ↑

Епилог

26 август

Сребристият самолет проряза нощното небе. Движението му беше плавно, равномерното бръмчене на двигателите му — успокояващо мъркане, което заглушаваше всички останали звуци. То я приспа. Сега пак то я събуди.

Джулия Стратфорд се размърда, а погледът й машинално се насочи към китката й, за да види колко е часът. Според часовника й, който бе единственото нещо, което носеше върху себе си, тя бе поспала около час.

Въздъхна и надзърна през прозореца на частния самолет на Конър.

Отвън бе луната, рой звезди и доста по-надолу — Тихият океан. Вътре бяха само те двамата.

На почти осем хиляди метра височина светът изглеждаше много далечен.

Чувствайки се отпусната и щастлива, Джулия се сгуши по-наблизо до съпруга си. Те бяха сплетени върху плюшения диван в кабината, тялото й бе отпуснато върху неговото, а дрехите им — разхвърляни по пода. Този начин на пътуване им стана любим, след като прелетяха до Европа, а после до Далечния изток и до Хаваите през последните няколко месеца.

— Хей, сънливке — поздрави я нежно Конър, а пръстите му се понесоха леко нагоре и надолу по гърба й. — Поспа ли си добре?

— Никога не спя в самолет — информира го тя и обърна лицето си, за да погали гърдите му с устни. — Не съм достатъчно отпусната.

— Жалко. Но ние току-що открихме, че имаш и други причини, поради които се нуждаеш от почивка. Нали? — Ръката му се плъзна към гърдите й, палецът му докосна лекичко зърното й, превръщайки го в стегнато, твърдо връхче.

— Да, така е — успя да отговори тя.

— Макар че, доколкото си спомням, изглеждаше доста отпусната, когато се отнесе. — Палецът му подразни по-силно зърното й — веднъж, два пъти — и после отново и отново. — Или така съм си въобразил?

— Н-не. Бях отпусната. — Тя потрепери. — Но вече не съм.

— Не. Вече не. — Той я вдигна към устата си и дръпна зърното й, докато тя изкрещя, после се премести към другото. Обичаше отзивчивостта й, а сега тя бе по-отзивчива от всякога.

Както скорошната й умора, за това си имаше специфична — и вълнуваща — причина.

Самата мисъл за това бе достатъчна, за да го накара да посегне отново към нея, да я дръпне до себе си.

Правеха любов със същата жадна ненаситност както винаги, а удоволствието бе толкова силно, почти непоносимо.

Когато това свърши, Джулия си пое дъх разтреперана, шепнейки името на Конър, докато се отпускаше в него, изнемощяла от блаженство.

Появи се и пристъп на тревога, който не беше там преди тазсутрешния положителен тест.

— Джулия? — Конър я огледа, легнала напълно отпусната до него. Тя изглеждаше малко изтощена, за да се приспособи към него, и веждите му се свъсиха загрижено. — Твърде много ли беше?

— Не-е — успокои го тя, прогонвайки тревогата му с леко разтърсване на глава. — Ни най-малко. Беше идеално. Ние сме идеални.

— Кои ние? — настоя той. — Ти и аз? Или ти и…

— Всички. Ти и аз… — Дланта й се плъзна помежду им и се отпусна върху корема й. — Аз и бебето. Престани да се тревожиш.

— Забрави. Аз току-що започнах. — Той взе няколко кичура от косата й в пръстите си. — Сигурна ли си, че уговори прегледа при лекаря си?

Джулия се разсмя.

— Конър, аз съм бременна, не съм малоумна. Обадих се от хотелската стая. Имам час вдругиден. Но описах симптомите на сестрата, а после и на майка ми, на която ти настоя да звънна. И двете сестри ме увериха, че всичко, което усещам, е напълно нормално. Между другото, родителите ми са развълнувани.

— Радвам се. Все пак ще се почувствам по-добре след като те прегледат.

— Може би за час-два. — Джулия опря брадичка върху гърдите на Конър. — После ще започнеш да се тревожиш за следващата фаза. Честно, мислех, че рисковите инвеститори имат нерви от стомана.

— Така е. За инвестициите, не за бременните си жени.

Тя се пресегна и погали брадичката му.

— Щастлив си за нашето бебе, нали?

— Щастлив? — Конър я хвана за китката и вдигна дланта й към устните си. — Фантазирах си как да ти направя дете още от първия път, когато се любихме.

— Аз също — призна нежно тя.

— Ще станеш невероятна майка. — Конър си представяше картината как тя храни любимото им дете, осигурява му всички важни неща, които той бе пропуснал. Неща, които никога не бе смятал за жизненоважни, за необходими. Нейният идеализъм, чувствителността й и онова ядро от вътрешна сила — тя щеше да стане такава майка, каквато всяко дете трябваше да има.

— Обичам да те гледам с Брайън — заяви Джулия и погали устните му с връхчетата на пръстите си. — Винаги е било така. Ти оживяваш, вдигаш защитните си бариери. Винаги ми се е искало да го правиш по-често.

— А сега?

Тя се усмихна с лъчезарна усмивка, която стопли Конър отвътре и отвън.

— Сега тази бариера е вдигната завинаги, поне с мен. — Тя стана сериозна, а в очите й проблесна нежно пламъче. — Ще станеш невероятен баща. Нямам търпение да те видя с нашето дете.

Онзи прилив на емоции, който все още го сварваше неподготвен всеки път, когато го почувстваше, стегна гърдите му. Тяхното бебе щеше да бъде щастливо. Точно както той бе един щастлив човек.

— Обичам те, мисис Стратфорд — промърмори дрезгаво той.

Лек трепет премина през Джулия.

— Възможно ли е да сме толкова щастливи?

— Не само е възможно, а е завинаги. Можеш да разчиташ на това. — Той се пресегна надолу и дръпна одеялото върху тях. — А сега си почивай. Ти и бебето се нуждаете от това. А ако не е така, просто ми угодете.

— Представям си. — Джулия въздъхна, когато Конър уви одеялото по-здраво около тях. — Ммм… Надявам се да не попаднем в турбулентност — промърмори тя. — Ще бъде много неудобен момент да си слагаме предпазните колани.

Конър се разсмя и притисна ръце около жена си.

— Не се безпокой. Пилотът ми каза, че ще имаме ясно небе между Хаваите и континента. Което означава, че поне още няколко часа няма да си мислим за турбулентност. — Той зарови нос в косата й. — Поне атмосферна.

Джулия се замисли.

— Току-що разбрах — след това пътуване, че можем официално да влезем в Клуба на пътешествениците.

— Скъпа, след това пътуване ще ни дадат златни карти.

Смехът й стопли кожата му.

— Предполагам, че е така. Направихме почти дузина пътешествия със самолет откак тръгнахме през юни. Повечето от тях приключиха като това.

— Аха. Всички, които бяха по-дълги от два часа. Колкото до по-кратките полети, за тях пък наваксвахме в хотелските стаи.

— Това означава ли, че получаваме премиални мили за редовни клиенти? Защото с удоволствие бих ги осребрила и някой ден бих го направила отново.

— Някой ден. Но не и много скоро. Имам други планове за теб — за нашето семейство. Малка изненада, по която работя.

Заинтригувана, тя вдигна вежди.

— Каква изненада?

Изражението на Конър показваше, че бе предусещал с удоволствие този момент.

— Нашата къща.

Джулия вирна глава.

— Нашата какво?

— Нашата къща. — Той се усмихна на вълнението в гласа й. — Обсъдих го с родителите ти и получих по-добра представа какво желаеш. Разбрах, че поемам риск, тъй като може би ще бъдеш адски вбесена, че съм го направил като изненада. Но исках да ти я дам като закъснял сватбен подарък.

— Конър… — Тя трудно осмисляше чудовищността на онова, което той й говореше.

— Ами, то все още не е къща — коригира я той, преценявайки реакцията й, за да види дали тя е развълнувана или бясна. — То е петно. Ще бъде къща след около шест месеца.

— Къде е петното?

— На около двайсет минути северно от жилището на Стивън и Нанси, върху десет от най-прекрасните гористи акра, които си виждала някога. Намира се на по-малко от половин час от училището и малко по-далеч от родителите ти. Има и лесен достъп до Манхатън. Така че сме наблизо до семействата и до работата си. Купих земята веднага щом ти излезе от болницата. После наех един превъзходен архитект и му обясних подробностите, до които стигнахме с твоите родители. Той начерта плановете, заедно с няколко идеи за вариации в оформлението, така че можеш да избереш онзи план, който ти хареса най-много. Ще оставя цялото обзавеждане за теб, започвайки с детската стая. Разрешението за строеж е издадено. Строителната бригада е готова и ни очаква. Ти само трябва да одобриш плановете и изкопаването на основите може да започне.

Джулия все още се взираше замаяно в него.

— Каза, че ще бъде готова след около шест месеца?

— Да. Пет, ако натиснем по-здраво. Сега като си помисля, май че е най-добре да го направим. Бебето трябва да се роди в началото на април. Искам да си се настанила и да имаш още достатъчно време. — Решително кимване. — Ще се нанесем на първи февруари.

Джулия изобщо не се съмняваше, че това ще стане. Конър Стратфорд караше нещата да стават както той искаше. Нещо повече, местеше планини.

— До тогава ще си имаме моя и твоя апартамент — заключи той. — Можем да се придържаме към първоначалния си план — да живеем и в града, и в предградията. Но за в бъдеще, за нас и за децата ни, искам корени. — Той прекъсна, поглеждайки към лицето й, за да чуе окончателната присъда. — Така добре ли е? Защото ако не си доволна, ще продам къщата веднага след като я построят.

— Да не си посмял! — Джулия се надигна и го дари с продължителна, прочувствена целувка. — Просто съм изумена. Не мога да повярвам, че си успял да направиш всичко това. Колкото до продажбата, просто забрави. Това е една инвестиция, която трябва да задържиш. — Лекомислените й закачки изчезнаха и тя го целуна отново, този път бавно, дълбоко. — Благодаря ти — прошепна тя. — Мислиш за всичко. Удивителен си…

В очите му пламна страстно пламъче и прегръдката му се стегна, когато подръпна устата й към своята.

— Удивителен, а? Е, все още имаме дълъг път до дома. Ще ти покажа точно колко съм удивителен.

27 август

Брайън подскачаше като марионетка по наблюдателната тераса на летището докато чакаше приземяването на частния самолет на чичо си.

— Тате, къде са те? — попита настоятелно той.

Стивън се облегна на пейката, на която седяха двамата с Нанси, и обви ръка около раменете на жена си.

— Да видим. — Присви очи, оглеждайки ясното небе през стъклените стени. — Бих казал, че са ей там. — Посочи на запад.

— Не виждам нищо — обяви Брайън, проследявайки погледа на баща си. — Откъде знаеш, че са там?

— Защото чичо Конър ми се обади преди половин час и каза, че ще се приземят след час. Което означава, че вече са достатъчно близо, за да ги виждаме.

— Щом казваш. — Брайън не изглеждаше толкова убеден. Продължи да притичва от едно място на друго, опитвайки се да вижда по-добре пистата, на която щеше да се приземи чичо му.

Нанси се усмихна, отпускайки глава върху рамото на Стивън.

— Уморена ли си? — попита той, целувайки косата й. — Тази сутрин станахме доста рано.

— Изненадващо, но не съм. Сигурно съм развълнувана. Наистина очаквам с нетърпение да посрещна младоженците. Сигурна съм, че имат да ни разкажат много неща.

— И ние имаме да им разкажем много.

— Вярно. — Нанси се усмихна и повдигна брадичка да погледне съпруга си. — Те знаят ли, че баща ти те покани за адвокат при онова огромно корпоративно поглъщане?

— Не. — Иронична усмивка. — Исках да видя лицето на Конър, като му кажа, че баща ни е стигнал до изненадващото, ако не и закъсняло, заключение, че всъщност съм доста добър адвокат.

— Много добър адвокат — поправи го Нанси. — Познаваш Харисън достатъчно добре, за да знаеш, че той не прави компромиси, когато става дума за бизнес. Не подхвърля трохи на никого, дори на семейството. Работи само с най-добрите. Точка. Ти просто си най-добрият.

— Казано като безпристрастен наблюдател — подразни я леко Стивън. Той прекъсна възраженията на жена си, притискайки пръст към устните й. — Сериозно, Нанс, оценявам доверието ти. То означава всичко, щом идва от теб. Колкото до баща ми, кой знае какво го мотивира? Може би най-накрая се е примирил с факта, че няма да размисля и няма да се кандидатирам за политически пост, независимо от това, което казва или прави. Може би това е неговият начин да приеме решението ми. След месеци на студена война и застой може би той издига статуса ми до хладен, особено след новината, която му поднесохме. Може би най-накрая се е примирил с факта, че семейството означава повече от едно име, което да защитава, и една финансова империя, която да предаде на наследството. В крайна сметка той почти разруши крехките си взаимоотношения с Конър и с мен заради конспирациите си с Уокър. Това може би го е разтърсило достатъчно, за да го накара да се замисли. Надявам се да е така, заради него. Но така или иначе, това си е негов проблем, не наш.

Беше си самата истина. Всъщност Стивън не беше засегнат емоционално от деловото предложение на баща си, по-скоро гореше от интелектуална страст. Какъвто и гняв и горчивина да чувстваше към човека, който моделираше живота му като парче глина, те избледняха през последните няколко месеца. Благодарение на дългите часове терапия в търсене на собствената си душа, той се опозна много по-добре. Можеше да отдели собствените си слабости от слабостите на баща си, да поеме отговорност за първите и да се откъсне от последните.

Е, нуждата да доминира и да управлява определено попадаха във втората част.

Все пак, какво му поднасяше животът… Стивън най-накрая получаваше одобрението на баща си. Макар че благодарение на сеансите при психотерапевта и огромната подкрепа от страна на семейството си, той вече не се нуждаеше от това одобрение, за да се почувства по-добре.

Хазартът, съмненията, липсата на самочувствие, песимизмът — това бе част от стария Стивън.

Колкото до новия Стивън, по дяволите, той беше щастлив.

— Съжаляваш ли, че прие предложението на Харисън? — питаше Нанси. — С контактите си в мрежата и с онези корпоративни спорове, които Конър ти изпрати, ти определено си претрупан. Със сигурност не се нуждаеш от работата.

Стивън поклати глава.

— Изобщо. Всъщност очаквам с нетърпение предизвикателството. Това поглъщане не само е голямо, то е и доста деликатно. Ще са нужни няколко големи хитрости, за да стане без да настъпим прекалено много хора. — Още една иронична усмивка. — Май че все още не съм се оттеглил напълно от политиката. Както и да е, с малко добра дипломация и часове на добра, старомодна упорита работа, мисля, че двамата с Клиф притежаваме колективния ум да направим това.

Нанси го стрелна с многозначителен поглед.

— Забелязвам, че напоследък двамата с Клиф сте доволни от сътрудничеството си. Вече не се преструвате. Става по-добре, нали?

— Да, така е. Приятелството ни се върна в релсите. — Стивън я целуна по носа. — Разбира се, помага и това, че ти отново си стабилна като скала. А и това, че Клиф и Робин са толкова близки. Защото ако той отново се загледа в теб, ще трябва да го очистя.

— Няма да го направи. Вече е добре емоционално, този път за дълго. Намери жена, която споделя чувствата му. Така че аз вече не се вписвам в картината. Не че някога съм се вписвала. Сърцето ми винаги е било тук. — Тя притисна длан в ризата на Стивън, директно върху сърцето му.

Нежен поглед.

— Какъв съм късметлия!

— Какви сме късметлии!

Стивън въздъхна доволно.

— Не може да е по-добре от това. Имам всичко, което желая, плюс един паметен подарък за деня на свети Валентин, който очаква своя час. — Благоговеен блясък освети очите му. — Като говорим за ново начало, аз съм повече от щастлив. Аз съм благословен. С всичката тази благодат, мога да си позволя да бъда щедър с Клиф.

— Те са тук! — изкрещя Брайън, прекъсвайки разговора на родителите си и стресвайки три чайки, кацнали на перваза. — Приземяват се!

— Разбира се — съгласи се Стивън, наблюдавайки как самолетът на брат му докосва земята, а после се плъзга по пистата и спира грациозно. Той стана, хвана ръката на Нанси и я изправи на крака, продължавайки да маха на Брайън. — Хайде, шампионе. Ние сме групата за посрещане. Време е да си свършим работата.

— Да! — Брайън не се нуждаеше от втора покана. Стрелна се покрай родителите си в посока към партера.

Джулия и Конър едва бяха стигнали до половината на пътя, когато Брайън изскочи като стрела от сградата и полетя към тях, блъскайки се в чичо си като малък товарен влак.

— Най-накрая! — извика задъхано той, опитвайки се да запази равновесие. — Толкова ви чакахме!

— Хей, шампионе! — Конър сграбчи племенника си под мишниците и го завъртя, после го пусна на крака с преувеличено залитане и пъшкане. — Тежиш цял тон. Мисля, че си напомпал мускули и си пораснал поне с три сантиметра през лятото.

— Така е. — Брайън кимна гордо. — Мама се оплаква, че новата униформа няма да ми става до Хелоуин, а я взех едва миналата седмица. Само чакай да я видиш. Страхотна е. — Той не спря да си поеме дъх, а се завъртя към Джулия. — Благодаря за заешкото краче, мис Талбо… — Палава усмивка грейна на лицето му. — Искам да кажа, лельо Джулия. Върши страхотна работа. В лятната си бейзболна лига хвърлих два неспасяеми удара.

— Поздравления! — Джулия се наведе и прегърна силно Брайън. — Липсваше ни. Нямам търпение да видя новата ти униформа и онази нова бърза топка, за която ми каза по телефона. Има ли мач тази събота?

— Да. Последният за лятото. Аз хвърлям.

— Значи идваме — информира го Конър. Той вдигна глава и се усмихна на Стивън и Нанси, които приближаваха, хванати за ръце.

— Добре дошли у дома — поздрави ги Стивън и целуна Джулия по бузата. — Закачлив поглед към брат си. — Но нямате много тен.

— Знаеш каква е Европа — отговори Конър със сериозно лице. — Много вали.

— Точно така. На Хаваите също, обзалагам се. Особено в онези петзвездни хотели.

— Я стига! — Нанси се разсмя и прегърна младоженците. — Не му обръщайте внимание.

— Никога не го правя — увери я Конър.

— И двамата изглеждате приказно — обяви Нанси, виждайки блясъка в очите на Конър и руменината по бузите на Джулия. — Бракът ви се отразява добре.

— Не сме единствените, на които се отразява добре — отговори закачливо Джулия. — И вие изглеждате щастливи. — Тя погледна към Брайън, изпълнена с облекчение и наслада. Това бе отново старият Брайън.

— Каза, че имаш голяма изненада. — Сега напомняше на чичо си.

— Така ли? — Конър присви устни в престорено размишление.

— Да. Когато говори с татко преди, ти спомена, че той трябва да ми каже, че носиш у дома голяма изненада.

— Хмм. Трябва да съм говорил за сувенирите и подаръците, които ви носим.

— Не. — Брайън поклати глава. — Ти каза на татко, че не е такъв подарък. Каза, че е нещо, за което ще ни кажеш като слезеш от самолета. Какво е?

— О, тази изненада ли? — Конър щракна с пръсти. Обърна се към Джулия и се усмихна лениво. — Искаш ли ти да му кажеш или да го направя аз?

Тя се усмихна, после се наведе да срещне любопитния поглед на Брайън.

— Всъщност изненадата означава нова работа и много помощ от теб.

— А?

— Чичо ти Конър и аз се надяваме да направиш място за още един зрител на следващите летни мачове. Много мъничък, но ще крещи наистина силно, сигурна съм. Надяваме се да дадеш на този зрител първите уроци по бейзбол в следващите няколко години — когато порасне достатъчно, за да хвърля.

Брайън се оклюма.

— Откъде знаете?

— Какво да знаем?

— За бебето.

Джулия трепна и вдигна глава. Двамата с Конър си размениха слисани погледи.

— По-добрият въпрос е ти откъде знаеш? — попита Конър.

— Мама и тате ми казаха преди две седмици. — Брайън изглеждаше напълно разбит. — Но настояха аз да ви кажа. — Той погледна изпитателно към баща си, изпълнен с разочарование. — Тате, защо си казал?

— Не съм — противопостави се Стивън, осъзнавайки какво е станало. — И мама не е.

И четиримата възрастни се спогледаха.

— Защо имам чувството, че говорим за две различни бебета? — отбеляза на глас Конър.

— Защото е така — потвърди Стивън.

— Ти си бременна? — Джулия се обърна към Нанси с развълнуван глас.

— Да. — Снаха й се усмихна и постави длан върху корема си. — Почти на четири месеца. Трябва да родя на Свети Валентин. — Тя присви любопитно вежди. — А ти?

— Ние току-що разбрахме — призна радостно Джулия. — Ще потвърдя датата за термина си утре с лекаря. Но преценявам, че ще е някъде през първата седмица на април.

Известно време всички те стояха там, зяпнали от неочакваното и чудесно съвпадение. После се прегръщаха и поздравяваха, смяха се за това, как са улучили момента, чудеха на факта, че до следващото лято ще има двама нови Стратфорд, които да разширят семейния кръг.

— Татко може и да отпусне една усмивка като му съобщиш новината си — предсказа Стивън и потупа брат си по гърба. — Беше дяволски близко до това, когато ние с Нанси му съобщихме. И сега трети внук, направо по петите на втория? Мисля, че гордостта му наистина може да надвиши желанието му да види това по страниците на всички вестници.

— Може би. — Конър завъртя длан с жест, който показваше неувереността му по този въпрос. — Но да не храним надежди. — Той потупа Стивън по рамото. — Това е страхотно. Толкова се вълнувам за вас.

— Ние също.

— Хей, тате. — Брайън прекъсна вълнението и дръпна баща си за ръкава. — Това означава ли, че ще имам брат или сестра и братовчед или братовчедка?

— Да, Брайън, със сигурност е така.

— Значи аз ще бъда големият брат и големият братовчед, при това почти едновременно.

Нанси и Джулия се разсмяха.

— Точно така — потвърди майка му.

Брайън се поизправи, а челото му се сбърчи, когато се замисли за новата си и изключително важна роля.

— Лельо Джулия, баща ти също е учител. И той ли е във ваканция през лятото?

Озадачена от изненадващата промяна на темата, Джулия отговори.

— Освен когато не преподава в лятното училище, той е свободен почти през цялото лято. Защо?

Брайън преброи съсредоточено на пръсти.

— Добре тогава, шест или седем лета отсега нататък, мислиш ли, че ще може да не преподава в лятното училище? Защото ти и аз бихме могли да се възползваме от помощта му.

— Помощ?

— Да — обясни страстно Брайън. — Ще имаме две деца, които да обучаваме да хвърлят. Те и двамата може да не са толкова добри колкото теб и мен. Така че е най-добре да привлечем баща ти за помощ. Най-добре е да го ангажираме още сега. Както „Янките“ ангажират своите треньори, когато искат да ги задържат. Така ще бъде изцяло наш като му дойде времето.

В гърлото на Джулия се надигна смях и тя вдигна палци към Брайън.

— Страхотна идея. Днес ще му се обадим и ще му предложим дългосрочен договор. Обзалагам се, че няма да се наложи да го насилваме.

Брайън грейна.

— И аз се обзалагам.

— Нали разбираш — отбеляза с усмивка Конър, — ако ти, леля ти Джулия и баща й станете треньори, ще ви трябва тренировъчно игрище. Имам на ум едно страхотно място. Намира се на един парцел, достатъчно голям за тренировъчно игрище, за стадион и за няколко редици с пейки. Разбира се, земята няма да е готова до пролетта, но и леля Джулия няма да е готова да тренира до тогава.

— Наистина ли? — Брайън буквално вибрираше от вълнение. — Къде?

— Това е част от изненадата, която носим у дома. Строя нова къща за леля Джулия, за нашето бебе и за мен. Ще бъде само на няколко минути път от вашата. Ще имаме огромен имот, повече от достатъчно, за да уредим едно игрище за всичките ви бейзболни нужди. Какво мислиш?

— Уха! — Брайън подскочи ентусиазирано. — Това е върхът! — Той се завъртя към баща си. — Сега разбирам защо каза онова на мама. Беше прав.

Стивън погледна учудено.

— Радвам се. Но какво съм казал на мама и съм бил прав?

— Каза, че леля Джулия е най-доброто нещо, което се е случвало на чичо Конър. И, мили боже, наистина е така!

Цялата група се разсмя.

— Знаеш ли какво, Брайън? — Конър прегърна собственически булката си, погледна я с чувства, които току-що бе открил и вече не можеше да си представи, че би могъл да живее без тях. — Напълно съм съгласен с теб. Тя е благословена жена…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.